Вісник Львівського університету. Серія мистецтвознавство / Bulletin of the Lviv University. Series of Arts Studies
«Вісник Львівського університету. Серія мистецтвознавство» заснував Львівський національний університет імені Івана Франка у 2001 році. Наказом Міністерства освіти і науки України № 747 від 13.07.2015 р. «Вісник Львівського університету. Серія мистецтвознавство» включено до Переліку наукових фахових видань України. У травні 2024 року «Вісник Львівського університету. Серія мистецтвознавство» пройшов Реєстрацію суб’єкта у сфері друкованих медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1877 від 30.05.2024 р. Ідентифікатор медіа R30-04899. Вісник Львівського університету. Серія мистецтвознавство (рубрики "Хореографічне мистецтво", "Музичне мистецтво", "Сценічне мистецтво") включено до Переліку наукових фахових видань України. Категорія "Б" (Наказ Міністерства освіти і науки України від 02.10 2024 р. № 1415) У Віснику публікуються оригінальні, раніше не опубліковані, рецензовані наукові статті. Видання публікує актуальні, оригінальні та високоякісні результати наукових досліджень, що спрямовані та зорієнтовані на розвиток галузі «Культура, мистецтво та гуманітарні науки» та можливих міждисциплінарних напрямів сучасного мистецтвознавства. Тематика видання охоплює кластери у зазначеній галузі знань за спеціальностями: В4 Образотворче мистецтво та реставрація В5 Музичне мистецтво, В6 Перформативні мистецтва. Збірник інформує про події наукового життя в Україні; у спеціальних рубриках публікуються невідомі та маловідомі матеріали, а також рецензії на наукові праці українських та зарубіжних авторів, на підручники з музичного та сценічного мистецтва, видання культурологічної тематики тощо. Сфера поширення: загальнодержавна, зарубіжна. Збірник має міжнародну акредитацію – зареєстрований у Міжнародному центрі періодичних видань (Франція) – ISSN. Має повнотекстову онлайн-версію в Інтернеті на платформах НБУВ імені В. І. Вернадського, НАН України, у CrossRef, Google Scholar, національній реферативній базі даних «Україніка наукова». Категорія читачів: науковці, викладачі, студенти, аспіранти, працівники культурно-мистецької сфери та органів місцевого самоврядування, державних адміністрацій, підприємств, установ, організацій, митці. Оригінальна версія збірки: електронна. Друкується за рішенням Вченої ради Львівського національного університету імені Івана Франка. Мови видання: українська, англійська (змішаними мовами). Виходить 1-2 рази на рік. Статті подаються до 1 березня та до 1 жовтня. Журнал не стягує жодних платежів за подання, рецензування, розгляд чи публікацію рукописів. Наукові публікації безкоштовні як для авторів, так і для читачів. Головний редактор: Циганик Мирослава Іванівна, канд. філолог. наук, доц. Заступник головного редактора: Сиротинська Наталія Ігорівна, д-р мистец., проф. Відповідальний секретар редколегії: Плахотнюк Олександр Анатолійович, канд. мистецтвознавства, доц.
Львівський національний університет імені Івана Франка
АВТОРИ, ЯКІ ПУБЛІКУЮТЬСЯ У ЦЬОМУ ЖУРНАЛІ, ПОГОДЖУЮТЬСЯ З НАСТУПНИМИ УМОВАМИ: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
ОЦІНКА ТВОРІВ 100-РІЧНОЇ ДАВНИНИ З ПРИВАТНИХ КОЛЕКЦІЙ (МИСТЕЦТВОЗНАВЧИЙ ПОГЛЯД)
Розглянуто проблеми оцінювання творів з приватних колекції початку ХХ ст. з позицій сучасного мистецтвознавства. На основі особистого дослідницького досвіду порушено питання відсутності об’єктивних критеріїв визначення вартості творів народного декоративно-ужиткового та образотворчого мистецтва в Україні, зокрема на прикладі гуцульських різьблених виробів та картин І. Труша з приватної колекції. Висвітлено складність атрибуції, константовано брак відкритого доступу до фондових матеріалів, а також невідповідність між ринковою вартістю та мистецькою цінністю об’єктів. Порівняно вітчизняні й світові підходи до мистецтвознавчої експертизи творів мистецтва, акцентовано увагу на необхідності створення національної системи оцінювання та популяризації українського мистецтва як унікального культурного явища.
Copyright (c) 2026 Наталія ДЯДЮХ-БОГАТЬКО
THE PAINTING CYCLE THE CREATOR’S GAZE BY OLENA KHOMENKO (2021–2022): PROJECTIONS OF THE PAST AND THE PRESENT
Olena Khomenko is a Lviv-based artist and educator known for her art projects situated at the intersection of painting and traditional tapestry. Her artistic practice integrates the decorative art traditions of the past with the forms and media of contemporary visual expression. This critical review focuses on one of the artist’s most recent cycles, Creator’s Point, initiated in 2021 as an intuitive prefiguration of the dramatic events that unfolded in Ukraine in February 2022. The artworks created between 2022 and 2024 are based on iconographic material derived from folk religious imagery, the material qualities of fabric as a traditional medium, and the expanded possibilities offered by contemporary technologies for copying and reproducing visual images. In this way, Olena Khomenko’s project articulates a comprehensive dialogue between tradition and innovation in contemporary Ukrainian art. The cycle is analyzed through an interdisciplinary methodological framework employing the concepts of intermediality and intertextuality. This approach allows for the identification of relationships between elements transposed from different visual art techniques, as well as for tracing references among various “texts” of visual culture from both the past and the present.
ПРОПАГУВАННЯ ХОРОВОЇ ТВОРЧОСТІ КОМПОЗИТОРІВ “ПЕРЕМИСЬКОЇ ШКОЛИ” ТА ЇХ ПОСЛІДОВНИКІВ В УКРАЇНСЬКІЙ ДІАСПОРІ
Висвітлено творчість представників “перемиської школи” (Михайла Вербицького, Івана Лаврівського) та їх послідовників (Віктора Матюка, Порфирія Бажанського, Сидора Воробкевича, Йосипа Кишакевича), що зумовлена прагненням осмислювати це явище у контексті присутності її у світовому культурному просторі. Метою нашої розвідки є дослідження поширення хорових творів зазначених композиторів в українській діаспорі. З’ясовано, що вони були фактором збереження української національної ідентичності і пропагувалися за межами України з кінця ХІХ та впродовж всього ХХ ст. Процес дослідження простежено в контексті різних країн (Австрії, Чехословаччини, Польщі, Італії, США, Канади, Великої Британії), хорових колективів та окремих диригентів. Звернено увагу на виконання творів представників “перемиської школи” та їх послідовників під час відзначення 1000-ліття хрещення Руси-України. Поєднано загальнонаукові та спеціальні мистецтвознавчі, зокрема історико-культурологічний та феноменологічний методи. Зазначений методологічний підхід надає змогу розглянути популяризацію творчості композиторів “перемиської школи” як результат зусиль представників різних сфер музичного мистецтва (диригентів, учасників хорових колективів, музикознавців, критиків), створення культурно-музичної практики в умовах еміграції як феноменального явища. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному висвітленні резонансу творчості композиторів “перемиської школи” у світі на основі мало вивчених і нових джерел та введенні їх до наукового обігу. Актуалізація хорової спадщини композиторів “перемиської школи” українською діаспорою в умовах еміграції була фактором збереження її національної і культурної ідентичностей, маніфестацією незламності духу нашого народу, який боровся за незалежність і свободу, засобом популяризації і утвердження її у світовому культурному просторі.
СУСПІЛЬНО-ІСТОРИЧНІ ФУНКЦІЇ ГАЛИЦЬКОЇ СПІВОГРИ КОМПОЗИТОРІВ-СВЯЩЕННИКІВ
З позицій поняття “театральної дидактики” розглянуто сутність соціокультурних функцій і українського галицько-буковинського театру загалом і, в його контексті, жанру співогри. Виокремлено чотири основні функції цього жанру – національно ідентифікуючу, просвітницьку, інтегративну професіоналізуючу, які співогри композиторів-священників виконували у період формування національної ідентичності та утворення власних суспільних структур у Галичині та Буковині. Автори співогри – Михайло Вербицький, Іван Лаврівський, Віктор Матюк, Ісидор Воробкевич, Порфирій Бажанський – були носіями національно-етнічного начала, а сам жанр став потужним засобом утвердження національної ідентичності. Піклуючись про репертуар рідною мовою, митці добирали музичне оформлення вистав, що охоплювали обрядові і звичаєві сцени, звертаючись до пісенного і танцювального фольклору. Інтегративна функція галицько-буковинської співогри здійснювалась завдяки адаптації зарубіжних зразків аналогічних жанрів до української сцени. Завдяки просвітницькій функції співогри тривали дидактичні наративи двох попередніх, формуючи систему етичних, культурних і громадянських орієнтирів. Визначено кілька провідних просвітницьких завдань, які диференціюються відповідно до образно-тематичного спектра співогри. Професіоналізуюча функція полягала в тому, що композитори-священники у співограх підготували підґрунтя для формування наступної високопрофесійної генерації українських музикантів.
Copyright (c) 2026 Любов КИЯНОВСЬКА, Марія СИДІР
РЕФОРМАТОРСЬКА ДІЯЛЬНІСТЬ ЛЬВІВСЬКОГО БРАТСТВА ТА УКРАЇНСЬКІ ІРМОЛОГІОНИ XVI–XVIII СТОЛІТЬ В ІСТОРИЧНОМУ КОНТЕКСТІ
Розглянуто процеси національно-релігійного відродження другої половини XVI–XVIII ст., які відбувалися в умовах інтенсивного суспільно-політичного та духовного протистояння. Одним із головних чинників цих трансформацій була діяльність православних братств, серед яких особливе місце належить Львівському Успенському братству. Культурно-освітня та реформаторська активність Львівського братства була спрямована не лише на захист православної віри та збереження національної ідентичності, а й на розвиток шкільництва, книгодрукування, літератури та музично-богослужбової практики. У цьому контексті важливим джерелом для дослідження духовно-музичної традиції вважаються українські ірмологіони XVI–XVIII ст., збірники літургійних співів, у яких відображено процес еволюції від монодій візантійської традиції до партесного багатоголосся та засвідчено процес становлення лінійного типу письма або “київської квадратної нотації”. Ірмологіони стали не лише засобом канонів богослужбового співу, а й носіями культурних реформ, здійснюваних братськими осередками. Безперервність зазначених навчальних традицій, сформованих унаслідок освітніх реформ Львівського братства, не втратила свого значення в подальші століття, зокрема, таким прикладом є Ірмологіон Левицького 1838 року. Методологія. У процесі дослідження використано джерелознавчий, історичний та культурологічний методи дослідження. Таким чином, комплексне вивчення реформаторської діяльності Львівського братства у взаємозв’язку зі створенням та поширенням українських нотолінійних ірмологіонів дає змогу простежити основні тенденції розвитку національної музичної писемності, виявити джерела й характер запозичень із візантійсько-слов’янської та західноєвропейської традицій, а також визначити місце української церковної монодії у ширшому європейському культурному контексті.
ЄВРОПЕЙСЬКІ ШЛЯХИ УКРАЇНСЬКОГО МУЗИЧНОГО МИСТЕЦТВА
Розглянуто тривалий період розвитку українського музичного мистецтва від Середньовіччя до початку XIX ст., що перебував під впливом європейської культури. Проаналізовано основні стилістичні риси різних епох та характері мистецькі особливості, зумовлені розвитком музичної культури на перетині греко-візантійських і західноєвропейських впливів, що охоплювали церковний, світський та фольклорний напрями. Літургійний спів був лише вокальним, тоді як інструментальну музику активно використовували в обрядах і святкуваннях із застосуванням струнних, духових і ударних інструментів. Розглянуто зріз розвитку інструментарію з позиції закладення підґрунтя для подальшого розвитку української музичної традиції у європейському контексті. Досліджено вплив нової гуманістичної ідеології на реформацію українського мистецтва, зокрема створення лінійної нотації, впровадження багатоголосного співу в богослужіння, а також на розвиток інструментальних жанрів і танців у світській музиці. Звернуто увагу на значення освітніх закладів для становлення професійного музикування, зокрема вокального та інструментального мистецтв. Висвітлено невідому сторінку творчості української оперної співачки та клавесиністки XVIII ст. Єлизавети Білоградської, чия діяльність стала свідченням високого рівня професіоналізму. Розглянуто роль Кирила Розумовського у розбудові мистецької освіти в Україні, що відчутно вплинуло на формування української вокальної школи. Відзначено творчий спадок Д. Бортнянського та його вплив на композитора М. Вербицького й інших представників так званої “Перемиської школи”. Таким чином, цілісне дослідження українського музичного мистецтва дає змогу простежити безперервний еволюційний поступ, який різним способом сприяв зростанню професійної музичної освіти та засвоєнню різних стилів і жанрів у руслі європейської культури.
НЕВІДОМИЙ АЛЬБОМ ДЛЯ ФОРТЕПІАНО ПЕРШОЇ ПОЛОВИНИ ХІХ СТ. ЯК ЗРАЗОК ПОБУТОВОЇ САЛОННОЇ КУЛЬТУРИ СХІДНОЇ УКРАЇНИ
Розглянуто невідомий альбом для фортепіано першої половини ХІХ ст. під назвою “Airs Russes, Polonais, et Autres” (російські, польські та інші арії). Незважаючи на промовисту назву, частину цього альбому представлено творами українських композиторів, зокрема Адріана Данилевського та Олександра Лизогуба, що становить основний фокус дослідження цієї статті. Варто наголосити, що частина творів невідома сучасному музикознавству, а отже, проаналізована вперше. У жанрах творів відображено загальну тенденцію впливу західноєвропейської музики для салонного, домашнього музикування, що репрезентуються бідермаєровою, бургерською культурою, яка була поширена і на теренах Східної України, колонізованої російською Імперією. Важливим чинником є також інформація про видавців та поліграфію, яка активно розвивалась у цей період. Дороговизною паперу та оправи альбому засвідчено популярність композиторів, твори яких вміщено у цю збірку.
МУЗИЧНА ОСВІТА В ЕПОХУ ЦИФРОВОГО ЗВУКУ: ІННОВАЦІЇ, АДАПТАЦІЇ, ПЕРСПЕКТИВИ
Досліджено сучасні тенденції та перспективні напрями модернізації мистецької освіти в Україні в контексті розвитку аудіотехнологій та їх інтеграції у навчальний процес. Основна тема роботи охоплює трансформацію професійної підготовки музикантів у закладах вищої освіти під впливом цифровізації – глобального тренду, що набув критичного значення після пандемії COVID-19 та в умовах воєнно-політичної ситуації в Україні. Проблема дослідження полягає в необхідності переосмислення змісту та методів професійної підготовки музикантів у контексті інтеграції музичних комп’ютерних та аудіотехнологій. Інтенсивний розвиток штучного інтелекту, потреба інклюзивності зумовлюють необхідність розвитку цифрових компетентностей педагогів і студентів. Для сучасних музикантів володіння комп’ютерними технологіями стало базовою компетентністю, оскільки створення музики передбачає роботу з віртуальними інструментами та цифровими ефектами. Особливої актуальності це набуває для учасників вокально-інструментальних ансамблів. Мета дослідження – визначення шляхів інтеграції музичних комп’ютерних та аудіотехнологій у системі професійної підготовки музикантів в Україні. Завдання охоплюють: систематизацію напрямів використання комп’ютерних технологій у діяльності музиканта; дослідження ролі технологій звукозапису у формуванні фахових компетентностей; узагальнення досвіду модернізації на факультеті культури і мистецтв ЛНУ ім. Івана Франка; визначення проблем і перспектив модернізації. На підставі результатів дослідження констатовано, що цифровізація є об’єктивною необхідністю. Виявлено шість основних напрямів використання комп’ютера: в освіті і саморозвитку, нотній роботі, медіавиробництві, професійному менеджменті, промоції та впровадженні штучного інтелекту. Особливу роль відведено технології звукозапису, оскільки кінцевим продуктом часто є медіапродукт. Володіння цифровими звуковими робочими станціями (DAW), розуміння принципів роботи з мікрофонами та звукопідсиленням визначено як необхідні компетенції. На підставі узагальненого досвіду ЛНУ ім. Івана Франка продемонстровано ефективність міждисциплінарної моделі навчання. Розвиток інфраструктури у поєднанні з впровадженням інноваційних дисциплін розглянуто як важливий чинник забезпечення інтеграції технологічної та виконавської підготовки. Визначено виклики: фінансові обмеження, потреба підвищення компетентності викладачів та швидкий темп розвитку технологій. Окреслено перспективи: віртуальна реальність, ШІ-асистенти, дистанційна освіта та вивчення зарубіжного досвіду.
ДИРИГЕНТ НЕСТОР ГОРОДОВЕНКО ТА ЙОГО РОЛЬ У РОЗВИТКУ ХОРОВОГО МИСТЕЦТВА ЛЬВОВА
Розглянуто львівський період творчої діяльності диригента Нестора Городовенка (1943–1944), який залишив помітний слід у хоровій культурі Львова та Галичини. Основну увагу зосереджено на трансформаціях українського хорового мистецтва в умовах окупації та військово-історичних викликів, а також на ролі Н. Городовенка як носія Київської хорової традиції, який поєднував національний дух із європейською інтерпретацією. Висвітлено передумови та історію створення Українського національного хору ім. Миколи Леонтовича наприкінці 1943 р. під орудою Н. Городовенка, процес формування колективу, його репертуарну політику та інтонаційні особливості виконання різноманітних за жанровою спрямованістю хорових творів. Аналіз проведено через призму архівних джерел та періодичної преси того часу, в яких зазначено дисципліну колективу, ансамблеву єдність, інтонаційну чистоту та динамічні нюанси виконання. Роль Львова як культурного ландшафту відображено через взаємодію диригента з львівськими митцями та інтерпретацію хорової творчості галицьких композиторів С. Людкевича, Ф. Колесси і М. Колесси. Представлення колективом ім. М. Леонтовича кращих зразків хорової класики композиторів Наддніпрянської України М. Лисенка, К. Стеценка та хорових мініатюр і обробок народних пісень В. Ступницького, А. Гнатишина, П. Козицького вплинуло на формування диригентсько-виконавського стилю львівських диригентів того часу та їх послідовників. Систематизація біографічних фактів, аналіз репертуару та стилю диригування Н. Городовенка, розгляд впливів Київської хорової школи дадуть змогу окреслити шляхи подальших досліджень з історії українського хорового виконавства.
ІНКЛЮЗИВНИЙ ПОТЕНЦІАЛ МУЗИЧНОГО МИСТЕЦТВА У ФОРМУВАННІ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНИХ ЗДІБНОСТЕЙ ДІТЕЙ
Досліджено інклюзивний потенціал музичного мистецтва як чинник формування інтелектуальних здібностей дітей у контексті сучасної освітньої парадигми. Основну увагу приділено аналізу взаємозв’язку між музичним впливом та когнітивним розвитком особистості, зокрема в умовах інклюзивного навчального середовища. Розглянуто нейропсихологічні, педагогічні та соціокультурні аспекти музичного впливу на дитину, а також механізми музики, за допомогою яких забезпечується розвиток мислення, пам’яті, мовлення, просторової уяви, емоційного інтелекту та соціальних навичок. Окреслено проблему недостатнього усвідомлення ролі музики в навчальному процесі, особливо в контексті інклюзивної освіти. Музичне мистецтво визначене як універсальний засіб гармонізації психоемоційного стану, стимуляції когнітивної активності та розвитку інтелектуального потенціалу дітей з різними освітніми потребами. Проаналізовано концепцію множинних інтелектів Говарда Гарднера, нейронаукові дослідження Лаурель Трейнор, Глена Шелленберга та Дона Кемпбелла, які підтверджують позитивний вплив музики на мозкову активність, когнітивну гнучкість та навчальні досягнення. Метою статті є теоретичне обґрунтування значення музичного мистецтва як інструменту інтелектуального розвитку дітей, а також виявлення його інклюзивного потенціалу в освітньому процесі. На основі узагальнених результатів з’ясовано, що завдяки своїй ритмічній, емоційній та образній природі музика характеризується здатністю до активізації різних типів інтелекту, сприяння формуванню внутрішньої гармонії, покращенню пам’яті, уваги, мовлення та логічного мислення. Вона також є ефективним засобом соціалізації, розвитку емпатії та самосвідомості. Наголошено на необхілності подальших міждисциплінарних досліджень, спрямованих на розробку комплексних освітніх моделей, в яких поєднуються когнітивні, емоційні, соціальні та культурні підходи до розвитку інтелектуальних здібностей дітей засобами музичного мистецтва. Особливу увагу в дослідженні приділено ролі музичного мистецтва у формуванні когнітивних навичок та інтелектуального потенціалу дітей в умовах інклюзивної освіти. Музику розглянуто як універсальний засіб для забезпечення доступу до навчання дітям з різними типами інтелекту та освітніми потребами. Визначено перспективи інтеграції музичних методик у педагогічну практику з метою створення гнучких, адаптивних освітніх моделей, що сприятиме розвитку особистості на всіх рівнях – когнітивному, емоційному та соціальному.
СУЧАСНІ ФОРМИ КОНЦЕРТНО-ХОРОВОЇ ПРАКТИКИ: ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ
Проаналізовано та систематизовано сучасні форми концертно-хорової практики, що сприяло з’ясуванню проблем та перспектив розвитку академічного хорового мистецтва. Осмислення теоретичних основ театралізації хорового виконавства дає змогу наслідувати найновіші тенденції вокально-хорового мистецтва та прагнення до цілковитого розкриття інтелектуально-творчого потенціалу хорового колективу, образу музичного твору, зацікавлення та розширеної слухацької аудиторії. Особливу увагу приділено принципам просторових сценічних рішень в хоровому театрі, що використовують сучасні хорові колективи. Їх умовно розділено на декілька типів. Перший тип пов’язаний з якісно новою інтерпретацією хорової фактури, що дає змогу максимально виявити закладену в хоровій партитурі взаємодію голосів і ліній. Другий тип характеризується нетрадиційним розташуванням груп хору, зі збереженням його злитого площинного розміщення на сцені і шляхом внесення лише деяких змін, зумовлених драматургією твору. Третій тип – це відмова від умовностей сценічних меж, освоєння простору сцени і глядацької зали, театралізації хорового виконання, а також звернення до спеціальних творів, написаних для хорового театру. Виявлено, що в хоровому театрі якісно змінюється роль диригента. Функції сучасного диригента-хормейстера розширюються від “хорового майстра” до співтворця проєкту. Окреслено такі рівні диригентської співтворчості, як диригент–композитор, диригент–звукорежисер, диригент–режисер, диригент–сценарист, диригент–хореограф. Актуалізовано питання педагогічної форми хорового театру. З огляду на це, обґрунтовано необхідність отримання нових додаткових знань у сфері диригентсько-хорової освіти, що стане передумовою виховання сучасних лідерів у царині концертно-хорової практики.
АНАТОЛІЙ КОС-АНАТОЛЬСЬКИЙ І ДРАМАТИЧНИЙ ТЕАТР: МАЛОВІДОМА СТОРІНКА У ТВОРЧОСТІ КОМПОЗИТОРА
Статтю присвячено діяльності композитора Анатолія Кос-Анатольського у сфері музики для драматичного театру. У сучасному музикознавстві творчий доробок митця досліджено переважно крізь призму його хорової, інструментальної та оперно-балетної спадщини, тоді як його участь у створенні музичного оформлення для драматичних вистав тривалий час залишалася поза науковим дискурсом. Проблема вивчення театральної музики Кос-Анатольського ускладнена фрагментарністю архівних джерел і відсутністю повного реєстру його співпраці з театральними колективами України та зарубіжжя. Недостатньо опрацьованими залишаються питання стилістичних особливостей цих творів, їхньої жанрової специфіки та функціональної ролі у драматичній виставі. Мета дослідження полягає у висвітленні внеску Анатолія Кос-Анатольського в розвиток українського театрального мистецтва, розкритті особливостей його музики до драматичних вистав, а також у вперше здійсненій спробі укласти повний перелік вистав з його музикою для театру, створених упродовж 1953–1977 рр. Узагальнено результати дослідження. Внесок Анатолія Кос-Анатольського у розвиток української театральної музики полягає у формуванні цілісного типу сценічного звучання, у якому музику розглянуто не лише як тло, а як важливий структуротворчий чинник, що забезпечує розкриття характерів і конфліктів персонажів. Виявлені документи та нотні матеріали створюють можливості для подальших реконструкцій і досліджень цього маловідомого пласта творчості. Завдяки цьому розширюється уявлення про композитора як митця, який глибоко відчував природу театру і зумів поєднати у своїй музиці національну інтонаційну традицію з модерними тенденціями другої половини ХХ ст.
ХОРОВА МУЗИКА УКРАЇНСЬКИХ ГАЛИЦЬКИХ КОМПОЗИТОРІВ У ВИКОНАВСЬКІЙ РЕЦЕПЦІЇ ЄВГЕНА ВАХНЯКА
Проведено огляд хорової творчості українських галицьких композиторів ХІХ–ХХ ст. з позицій виконавської рецепції відомого хорового диригента, педагога і композитора Євгена Вахняка (1912–1998). На тлі життєвого і творчого шляху митця окреслено специфіку функціонування хорової музики українських галицьких композиторів в соціокультурних процесах краю – в громадському, освітньому та виконавському просторі (репертуарна присутність, частота виконань, нотодрукування, дидактичні особливості). Джерельну базу становлять архівні матеріали, публікації в пресі, мемуаристика, наукові та аналітичні праці, в яких розглянуто життєвий і творчий шлях Є. Вахняка та розвиток української музичної культури ХІХ–ХХ ст. Застосовано комплекс наукових методів – біографічний, історико-генетичний, джерелознавчий, системно-аналітичний, музикознавчий, феноменологічний, типологічного аналізу та культурологічний. Висвітлено життєпис Є. Вахняка, визначено особливості освітніх осередків, мистецьких інституцій та персоналій, що вплинули на формування його творчої особистості. Виявлено мотивуючі фактори, репертуарні пріоритети та характерні типологічні риси диригентсько-виконавського стилю митця. Виокремлено низку етичних та естетичних аспектів хорової творчості Галичини, що сприяло тяглості мистецьких традицій, становленню композиторських і музично-виконавських шкіл, утвердженню культурної пам’яті та національної ідентичності.
СИНЕРГІЯ ТЕОРІЇ ТА ПРАКТИКИ В ПРОЦЕСІ ВИВЧЕННЯ МЕТОДИКИ ВИКЛАДАННЯ ХОРОВИХ ДИСЦИПЛІН І МЕТОДИКИ РОБОТИ З ХОРОМ
Проаналізовано форми й методи взаємодії теорії та практики в процесі вивчення методики викладання хорових дисциплін і методики роботи з хором – освітніх компонентів, що дає підстави проводити педагогічну діяльність у закладах спеціалізованої мистецької освіти. Зосереджено увагу на методологічних аспектах викладання практичної роботи з хором, диригування, читання хорових партитур, хорознавства та аранжування. Визначено передумови вивчення цих навчальних дисциплін, основні методологічні парадигми та принципи їх викладання. Наголошено на обов’язковому апелюванні до індивідуальних практичних навичок і виконавського досвіду здобувачів освіти. В процесі аналізу форм і методів вивчення дисципліни “Методика роботи з хором” акцентовано на тому, що у комплексі компонентів освітньо-професійної програми “Хорове диригування”, яка реалізується на кафедрі музикознавства та хорового мистецтва Львівського національного університету імені Івана Франка, “Методика робота з хором” тісно пов’язана з дисципліною “Хоровий клас та практична робота з хором”. Наголошено, що методи моделювання ситуації й особистого практичного показу є пріоритетними для формування та розвитку професійно-особистісних якостей майбутніх хормейстерів. Навчальну дисципліну “Диригування” розглянуто як основну профілюючу освітню компоненту в процесі виховання диригента-хормейстера. З’ясовано, що основними аспектом в опануванні молодим хормейстером мануальної диригентської техніки є обов’язкове врахування специфіки хорового звукоутворення, а також передбачено забезпеченення виклику таких психо-фізіологічних процесів та емоційних станів, завдяки яким досягнуто виразність співу та оптимального застосування засобів вокально-хорової техніки. Стверджено, що читання хорових партитур як засіб для самостійного опанування нотного тексту хорового твору шляхом його програвання на фортепіано розвиває диригентську уяву студента, а наявність вокально-слухового досвіду допомагає наслідувати хорове звучання в процесі гри партитури на інструменті. Зазначено методи вдосконалення навичок читання партитур під час самостійної роботи студента та проходження ним хорової практики в дитячих і аматорських хорах. головними завданням навчальної дисципліни “Хорознавство” визначено трансляцію теоретичних знань про хор, його специфіку та виконавські можливості, а також відомості про історію хорового мистецтва, виконавські традиції, творчість відомих хорових колективів та видатних диригентів. Акцентовано, що комплекс спеціалізованих знань, завдяки якому уможливлюється аналітична складова процесу диригування і забезпечується його функціонування як осмисленого творчого акту, є необхідною теоретичною основою для формування диригента-хормейстера. Методика викладання курсу “Аранжування” покликана допомогти майбутньому музиканту-педагогу вирішувати повсякденні репертуарні потреби, глибше проникати в зміст і фактуру музичних творів та переконливіше інтерпретувати музику. З’ясовано, що практика аранжування значно підвищує творчий потенціал музиканта та задовольняє внутрішню потребу самовираження.
Copyright (c) 2026 Василь ЧУЧМАН, Мар’яна ФЕРЕНДОВИЧ
КВАРТЕТ САКСОФОНІВ У ЖАНРОВІЙ СИСТЕМІ КАМЕРНО ІНСТРУМЕНТАЛЬНОЇ МУЗИКИ ТА ВИКОНАВСТВА
Розглянуто квартет саксофонів як своєрідний “наджанр” квартету – цілісної системи, представленої у взаємозв’язку її самостійних складових – композиторської творчості й ансамблевого виконавства, специфічний жанровий різновид камерно-інструментальної музики. Висвітлено його еволюцію в контексті загальної жанрової системи камерного виконавства як із перших зразків XIX ст., так і сучасних експериментальних форм. Охарактеризовано особливості ансамблевого складу та його темброву палітру, психологічні та комунікативні аспекти взаємодії його учасників, а також окреслено жанровий спектр репертуару для квартету саксофонів. Зазначено, що у межах жанрової типології саксофонний квартет поєднує риси класичної камерної традиції та відкритість до джазових, аванґардних і кросжанрових експериментів. Акцентовано на виконавських аспектах, таких як баланс, інтонаційна узгодженість, динамічна пластика та психологічна комунікація між учасниками ансамблю. Також окреслено роль саксофонного квартету у сучасному академічному просторі, зокрема в контексті розвитку національних композиторських шкіл і виконавських практик, де синтез традиції та інновацій визначає нову якість творчості та виконавства. Наголошено на значенні ансамблю як підґрунтя для розширення меж жанру камерної музики завдяки його тембровим можливостям і гнучкості у взаємодії з іншими інструментами. Завдяки дослідженню зроблено висновок, що саксофонний квартет як жанр займає особливу нішу, поєднуючи технічні можливості інструменту з різноманітними інтерпретаційними можливостями. Його еволюційний розвиток упродовж ХХ – початку ХХІ ст. став можливим завдяки постійному вдосконаленню саксофона та творчим експериментам композиторів, які дають змогу використовувати багатогранні виразові та стильові пошуки у межах камерної музики. Методологічну основу пропонованої статті становить комплекс методів, серед яких: історичний – в окресленні ґенези жанру квартету саксофонів; аналітичний та типологічний – під час виявлення іманентних особливостей конкретних взірців аналізованого жанру та їх об’єднання у відповідні типологічні групи; загальнокультурологічний – у відтворенні історико-стильового контексту розвитку жанру (в єдності композиторської та виконавської складових). Наукова новизна статті полягає в системному осмисленні саксофонного квартету як самобутнього жанрового різновиду камерно-інструментальної музики, що розглядається крізь призму історичних, стильових та естетичних параметрів, а також у комплексному аналізі ансамблю як виконавського колективу з характерними темброво-колористичними, техніко-віртуозними та виразовими характеристиками.
МІКРО- ТА МАКРОРІВНІ АНАЛІЗУ СИНТЕЗУ МИСТЕЦТВ У ДОСЛІДЖЕННЯХ УКРАЇНСЬКИХ МУЗИКОЗНАВЦІВ ПОЧАТКУ ХХІ СТОЛІТТЯ
Проведено аналіз сучасних тенденцій у вивченні синтезу музичного та візуальних мистецтв в українському музикознавстві початку ХХІ ст. та розвиток традицій філософського осмислення мистецтва, започаткованих концепцією Gesamtkunstwerk. З метою формування методологічних засад аналізу сучасного мистецтва і його розвитку розглянуто два домінантні підходи до вивчення синтезу мистецтв у працях українських музикознавців зазначеного періоду: напрям художнього синтезу та синестетичний підхід. Зазначені напрями репрезентуються та інтерпретуються як різні рівні осмислення міжмистецьких взаємодій: макро- та мікрорівень, відповідно. Зроблено порівняльний аналіз підходів, окреслено їхні методологічні орієнтири, понятійний апарат і сферу застосування. Обґрунтовано необхідність комплексного підходу до аналізу мистецьких явищ та потребу подолання фрагментарності існуючих дослідницьких моделей. У зв’язку з цим запропоновано дворівневу концепцію аналізу феномену синтезу мистецтв, яка охоплює мікрорівень, що стосується індивідуальних синестетичних асоціацій у межах елементів музичної мови; макрорівень, що стосується художньо-естетичних концепцій форми та образу. Застосування такої моделі забезпечує інтеграцію суб’єктивного художнього сприйняття у систему міжмистецьких зв’язків, створюючи підґрунтя для подальшого розвитку музикознавчих досліджень. На основі проведеного аналізу сформульовано висновки щодо сучасного стану та перспектив розвитку студій із проблем синтезу мистецтв в Україні. Запропонована методологічна модель може бути використана для аналізу сучасних мультимедійних форм, цифрового мистецтва та міжкультурних діалогів, у межах яких музика і візуальні образи взаємодіють у нових форматах. Проведене дослідження сприяє формуванню цілісного уявлення про синтез мистецтв як складний, багаторівневий феномен сучасної художньої практики. У цьому контексті проаналізовано потребу подальшого осмислення синтезу мистецтв як динамічного процесу, зумовленого змінами культурного середовища та технологічного прогресу. Застосований підхід сприяє розширенню меж музикознавчого аналізу та його інтеграції у ширший гуманітарний дискурс.
ХУДОЖНЬО-ОБРАЗНІ ОСОБЛИВОСТІ ФОРТЕПІАННИХ ЦИКЛІВ БОГДАНИ ФІЛЬЦ
Фортепіанна творчість Богдани Фільц посідає помітне місце в сучасному українському музичному просторі завдяки поєднанню фольклорних джерел з індивідуальними композиторськими пошуками, що здійснюються авторкою. Важливим етапом її роботи став цикл “Закарпатські новелети” (60-ті роки ХХ ст.), в якому вона, орієнтуючись на народний мелос, прагнула відійти від безпосереднього цитування та створити самостійні художні концепції. Цей цикл вирізняється багатством гармонічної мови, використанням модальних структур (лідійського, фрігійського, гуцульського ладів, пентатоніки) та складних акордових комплексів, що надали музичному матеріалу особливої колористичної насиченості. Як зазначено дослідниками, наскрізною ідеєю твору є звеличення краси Карпат і побуту їхніх мешканців. Фольклорна лінія виявляється у “Лемківських варіаціях” (1972), де головними формотворчими факторами стають ритм, динаміка та регістрово-темброві контрасти. Тут композиторка застосовує оригінальні засоби гармонізації та розширює інтонаційний потенціал вихідної теми. У циклі “Калейдоскоп настроїв” (1996) відображено широкий спектр емоційних станів через жанрові п’єси (“Пісня-роздум”, “Коломийка”, “Фантазія контрастів”), завдяки яким розкрито як меланхолійні, так і життєрадісні сторони карпатського мелосу. Не менш відомим є “Весняне рондо” (1983), позначене світлим настроєм і виразним національним забарвленням, що зумовило його популярність у педагогічному репертуарі. Особливе місце посідає цикл “Шість візерунків”, написаний у 80–90-х роках ХХ ст. Він вирізняється використанням авангардних технік, зокрема сонористики й пуантилізму, що надає музиці асоціативності та експресивної образності. У мініатюрах відображено статику орнаменту з позицій динаміки музичного звучання та поєднання зовнішньої графічності із внутрішньою емоційністю. Загалом фортепіанні твори Богдани Фільц стали важливим внеском у розвиток української музичної культури. Завдяки поєднанню фольклорної основи з індивідуальним композиторським стилем формується яскравий педагогічний і концертний репертуар, що утверджує національну ідентичність у сучасному мистецькому контексті.
ЖАНРОВО-СТИЛЬОВІ ТА ВИКОНАВСЬКІ ОСОБЛИВОСТІ ХУДОЖНЬОГО ПЕДАГОГІЧНОГО РЕПЕРТУАРУ ДЛЯ САКСОФОНА УКРАЇНСЬКИХ АВТОРІВ ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХХ – ПОЧАТКУ ХХІ СТ.
Розглянуто жанрово-стильові та виконавські особливості педагогічного репертуару для саксофона українських авторів, який визначається як важлива складова професійної підготовки молодих виконавців. Акцентовано, що зазначений репертуар сприяє не лише формуванню технічної бази, а й розвитку художнього мислення. Визначено, що жанровий спектр репертуару охоплює як перекладення, так і оригінальні композиції – мініатюри, сонати, концертино, поеми, ансамблеві твори тощо, яким притаманна технічна й художньо-виразова цінність. Досліджено роль жанрового розмаїття як чинника формування гнучкого, естетично чутливого виконавця, здатного до інтерпретації музики в різних стильових контекстах. На основі аналітичної характеристики окремих композицій Л. Колодуба, З. Ковпака, В. Камінського, І. Тараненка зазначено, що художній педагогічний репертуар для саксофона українських авторів формується в руслі провідних тенденцій розвитку української музики, зокрема неостильових напрямів (неокласицизму, неоромантизму, постмодернізму), прагнення до синтезу національного інтонаційного мислення з елементами джазу й блюзу, а також засвоєння композиторських технік, характерних для мистецтва ХХ ст. З’ясовано, що значні тенденції зумовили збагачення жанрової палітри музики для цього інструмента. Зазначено, що аналізовані композиції ставлять перед майбутніми виконавцями різнорідні технічні й художні завдання: роботу над диханням, фразуванням, виконанням різних динамічних та артикуляційних відтінків (legato, staccato, акцентів), метро-ритмічних особливостей (синкоп, розмаїтих ритмічних мотивів), вироблення свободи, імпровізаційності у виконанні. Вказані аспекти підтверджують доцільність застосування репертуару в навчальному процесі. Методологічну основу дослідження становлять використання текстологічного та джерелознавчого методів – під час опрацювання наукової та нотної літератури з обраної теми, а також стильового та інтонаційного аналізу – для визначення жанрово-стильових та виконавських особливостей конкретних прикладів художнього педагогічного репертуару українських авторів. Наукову новизну роботи становлять узагальнення жанрово-стильових тенденцій розвитку педагогічного репертуару для саксофона українських авторів та підкреслення його значення у процесі становлення професіоналізму молодих музикантів.
МИСТЕЦЬКІ ЗАСОБИ КУЛЬТУРНОЇ ДИПЛОМАТІЇ У КРИЗОВІ ПЕРІОДИ
Проаналізовано способи, якими різноманітні культурно-мистецькі івенти та види мистецтва виконують функції публічної, тобто культурної, дипломатії. У вітчизняній науковій літературі ці явища позиціонуються як синтетичні перформативні мистецтва. Декламування на сцені сатиричних нарисів, гуморесок, оповідань і поезії розглянуто як чинник, що сприяв підвищенню моральної стійкості та подоланню труднощів. Роль мистецтва у соціокультурному просторі сучасної України визначено як значущу: саме через нього підтримується бойова стійкість нації та здійснюється інформування міжнародної спільноти на політичні та військові виклики України. Серед синтетичних мистецтв виокремлено хорове, за допомогою якого формується позитивний імідж України, з якою світ був недостатньо ознайомлений до початку повномасштабного вторгнення. Сьогодні українську пісню сприймають як важливий чинник національної культурної дипломатії, що привертає увагу до політичних проблем держави. Висвітлено потенціал хорового мистецтва як складової публічної дипломатії, яку означено науковцями як “м’яку силу”
МЕТОДИЧНІ ЗАСАДИ ГРИ НА САКСОФОНІ Ж.-Д. МІША ТА Ж. ВЕНТУРІ (НА ПРИКЛАДІ ПОСІБНИКА “СУЧАСНИЙ САКСОФОН”)
Розглянуто основні методичні засади викладання гри на саксофоні, сформульовані в спільному посібнику відомих французьких саксофоністів та педагогів Жан-Дені Міша та Жеральда Вентурі “Le Saxophone Contemporain” (“Сучасний саксофон”). Охарактеризовано базові структурні компоненти посібника – п’ять розділів, що містять рекомендації з організації щоденної роботи майбутніх виконавців, принципи розвитку техніки та звукової культури, особливості підготовки до конкурсних прослуховувань та концертних виступів, а також аспекти психологічної саморегуляції та сценічної поведінки саксофоністів. Зазначено, що в пропонованому виданні акцентовано увагу на системному підході авторів до побудови занять, де важливе значення мають поступове засвоєння матеріалу, поєднання технічної та художньої складових, розвиток слухового контролю, робота з диханням та артикуляцією. Також підкреслено значущість впровадження у навчальний процес таких форм навчання, як-от систематична робота над звукоутворенням, динамікою, інтонаційною чистотою та стилістичною виразністю виконання. Обґрунтовано необхідність постійної варіативності вправ, гнучкої адаптації темпу та артикуляції згідно з індивідуальними особливостями студента, а також формування навиків глибокого аналізу нотного тексту та його інтерпретації. Окреслено значення розділів посібника, присвячених роботі над елементами сучасної техніки гри, що охоплює новітні виконавські методи, а також інтеграцію інноваційних підходів у репетиційний та концертний процес. Проаналізовано окремий блок рекомендацій стосовно організації самостійної підготовки виконавців до конкурсів та концертних виступів, де акцентовано на поетапності освоєння програми, розподілі навантаження, психологічній готовності та умінні регулювати стан їх фізичної та емоційної форми. Сфокусовано увагу також на питанні сценічної підготовки музикантів, висвітленому в розділах посібника й присвяченому моделюванню реальної акустичної ситуації, техніці генеральної репетиції, адаптації до різних залів і типів публіки, а також проблемі формування сценічного іміджу та збереження внутрішньої зосередженості. Методологія дослідження ґрунтується на використанні текстологічного, джерелознавчого та герменевтичного методів – для аналізу теоретичного та нотного матеріалу посібника, а також методів узагальнення та аналітичного – у процесі опрацювання методичних рекомендацій. Такий підхід дає змогу розкрити методологічні особливості цієї розробки у контексті сучасної саксофонної педагогіки. Наукова новизна статті полягає у ґрунтовному осмисленні сучасних європейських педагогічних практик, наведених у посібнику французьких авторів Жан-Дені Міша та Жеральда Вентурі “Le Saxophone Contemporain” (“Сучасний саксофон”) із перспективою впровадження їх досвіду та методичних засад у навчальні плани мистецьких закладів вищої освітив в Україні.
ROLLER ACROBATICS AND THE CYR WHEEL AS ORIGINAL GENRES OF CONTEMPORARY PERFORMATIVE ART: A CIRCOLOGICAL ANALYSIS
The article “Roller Acrobatics” and the “Wheel of Sira” as original genres of contemporary performance art is explored in the context of contemporary circusology and art criticism of circus genres. The topic of the research is devoted to contemporary circus genres today, namely in the genre of acrobatics ‒ roller acrobatics; in the genre of equilibristics ‒ the wheel of sira. These genres today on the circus arena and large circus shows programs of the World circus structures often have a bright presentation and representation, as they are original in their demonstration when transmitting an artistic image. The studies in the key of Circusology are analyzed and their features are indicated. Much attention in the study is paid to the specifics and representation of circus genres ‒ roller acrobatics and the wheel of sira. The technical part of these genres is analyzed in detail, the features of the props in roller acrobatics and the wheel of sira are specified. The features of performance in these contemporary circus genres are determined, namely the methodology for performing the trick part. The article pays attention to the historical context of the emergence of contemporary circus genres, namely in the genre of acrobatics ‒ roller acrobatics; in the genre of equilibristics ‒ the wheel of sira. It is important to note that often in the study of such genres there is no specific system of training the performer. And only in the Kyiv Municipal Academy of Circus and Performing Arts there is a systematic training for these circus genres ‒ circus artists (acrobats, equilibrists). These genres are often present in circus Show programs of the world, as well as the famous Cirque du Soleil. It is important to note that contemporary circus genres today with the original demonstration and representation of the artistic image constitute artistic value in the context of examples of Artistic Culture and Stage, Circus and Performative Arts.
ТРАНСФОРМАЦІЯ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕЇ В ДІЯЛЬНОСТІ УКРАЇНСЬКИХ ТЕАТРАЛЬНИХ КОЛЕКТИВІВ ВІД КНЯЖИХ ЧАСІВ ДО ПОЧАТКУ ХХ СТ.
Наголошено на важливості та значущості процесу національного відродження та популяризації національної ідеї для згуртування знедоленого українського народу, який упродовж віків зберігав і розвивав свою етнокультурну самобутність, прагнув справедливості, волі та незалежності і створення власної держави. Акцентовано на складному суспільно-політичному, економічному, світоглядному, етнокультурному становищі українців після завершення поділів Речі Посполитої, внаслідок яких вони розрізнено опинилися в територіальних володіннях та політичних системах російської та Австрійської імперій. З’ясовано, що історичний шлях формування і розвитку українського театру був надзвичайно складним, адже в ньому перепліталися суспільно-політичні, мовні, етнокультурні процеси інтеграції різних етнічних груп українців як окремого народу, творчий ентузіазм й протистояння чужоземному засиллю (польському, російському, німецькому, угорському, єврейському та ін.). У час формування українського професійного театру помітно були наявні невеликі аматорські театральні колективи, які існували на виробництвах як робітничі й селянські товариства при фахових професійних спілках, громадських об’єднаннях та ін. Суспільне значення театру підсилювалося ними, а його популярність зростала. Особливу увагу було відведено створенню та діяльності першого в Галичині професійного українського театру “Руська бесіда” у Львові. Значення для утвердження національної ідеї було надано поширенню у театралізованих постановках історичних, етнокультурних, побутових та інших відомостей, за допомогою яких відображалося реальне буття українців і їх національні прагнення. У роки Першої світової війни українському театру було надано величезне значення в руслі боротьби з ворогом. Він був перетворений на символ національного патріотизму, незламності та стійкості, і аж до вересня 1939 р. через його постановки українці мали велику надію, мрію та сподівання на краще майбутнє. Методологія. Дослідження виконано на основі застосування низки традиційних та міждисциплінарних наукових методів (порівняльний, типологічний, аналітичний, синтетичний та ін.), підходів та принципів (систематизації, об’єктивності, історизму та ін.). Наукова новизна полягає у комплексному дослідженні проблематики, введенні у науковий обіг нових відомостей, матеріалів та результатів маловідомих досліджень. У висновках наголошено на великому значенні театрального мистецтва у справі консолідації народу та його боротьби за незалежну державу.
Copyright (c) 2026 Роман БЕРЕСТ, Мирослава ЦИГАНИК
ПОВЕРТАЮЧИ З НЕБУТТЯ: ПРИЗАБУТИЙ ПОТЕНЦІАЛ НАЦІОНАЛЬНОГО ТЕАТРОЗНАВСТВА
Статтю присвячено дослідженню творчої та наукової спадщини видатного українського театрознавця, музейника та критика Аркадія Драка (1925–2002). Актуальність пропонованої розвідки зумовлена необхідністю подолання “білих плям” в історії національного мистецтвознавства та повернення в науковий обіг імен фундаторів української театрознавчої школи останньої чверті ХХ ст. Постать А. Драка розглядається як одна з найбільш масштабних та впливових фігур у контексті формування теоретичного підґрунтя сценографії та театральної критики в Україні. Висвітлено основні етапи професійної діяльності А. Драка, зокрема його багаторічну роботу в Музеї театрального, музичного і кіномистецтва України. Автор підкреслює, що саме під науковим керівництвом А. Драка було створено унікальну концепцію першої стаціонарної виставки “Український драматичний театр”, яка отримала світове визнання. Особливу увагу приділено аналізу теоретичних праць науковця, присвячених сценографії. Встановлено, що глибокий інтерес А. Драка до цього виду мистецтва мав генетичне коріння, пов’язане з діяльністю його батька – відомого художника Матвія Драка. Центральну частину статті займає детальний мистецтвознавчий аналіз двох знакових публікацій А. Драка. Перша з них – стаття “Неповторний світ художника сцени”, присвячена творчості Анатоля Петрицького. Автор доводить, що А. Драку вдалося знайти унікальний методологічний підхід до розкриття творчої еволюції Петрицького: від “полемічного запалу” молодих років до філософської зрілості майстра. Проаналізовано, як критик інтерпретує синтез конструктивізму та народного мистецтва в роботах художника, акцентуючи на його неперевершеному колоризмі та здатності перетворювати сценічний простір на «театральну палітру». Другий об’єкт аналізу – рецензія А. Драка на виставу “Санаторійна зона” за М. Хвильовим (реж. С. Данченко). У цьому контексті А. Драк постає як сміливий критик-візіонер, який ще до офіційного проголошення Незалежності України зумів дати глибоку громадянську оцінку тоталітарній системі. Автор статті акцентує на здатності А. Драка бачити за конкретними сценічними образами глобальні апокаліптичні субстанції та пророчі передбачення щодо майбутнього нації. Наукова новизна роботи полягає у систематизації раніше не вивчених аспектів критичної спадщини А. Драка та підкресленні його ролі як інтелектуального мосту між традицією та модерними пошуками в українському театрі. У висновках наголошується на важливості подальшого вивчення архівних фондів для повноцінного відродження постаті дослідника в сучасному культурному просторі.
АКТОРСЬКЕ ПЕРЕВТІЛЕННЯ У ВИСТАВІ “ШВЕЙК” ЗА ЯРОСЛАВОМ ГАШЕКОМ (1996): ВІД КОМЕДІЇ ДЕЛЬ-АРТЕ ДО ПСИХОЛОГІЧНОГО ТЕАТРУ
Розглянуто феномен акторського перевтілення у виставі “Швейк” за Ярославом Гашеком (1996) у постановці режисера Мирослава Гринишина – одній із найпомітніших сценічних інтерпретацій кінця ХХ ст., що поєднує традиції народної комедії та психологічного театру. Дослідження зосереджено на виявленні закономірностей акторського перевтілення в процесі переходу від зовнішньої маски до внутрішньої правди образу як імпровізаційного стилю комедії дель-арте, так і глибокого психологічного аналізу характеру. Використано порівняльний, семіотичний, феноменологічний і режисерсько-аналітичний підходи щодо можливості розглянути виставу як модель синтетичного театру, у якому актор є водночас творцем, інтерпретатором і дослідником. Метою наукової статті є комплексне розкриття феномену акторського перевтілення у виставі “Швейк” (1996) крізь призму еволюції театрального мислення – як естетики комедії дель-арте, так і методології психологічного театру. Особливу увагу зосереджено на аналізі режисерського підходу, акторської техніки та драматургічної структури вистави як єдиного художнього організму, у якому поєднано народну імпровізаційну стихію з аналітичним осмисленням людської поведінки. Дослідження має на меті не лише фіксувати художні методи чи сценічні особливості вистави, а й виявити глибинні закономірності процесу акторського перевтілення: мистецького, психофізичного та філософського феномену. У контексті постановки “Швейка” перевтілення постає не як наслідування або демонстрація характеру, а як внутрішня метаморфоза актора, який через сценічну дію досягає автентичного переживання образу. Методологія. Методологічна основа дослідження вибудовується на комплексі взаємодоповнювальних підходів, що уможливлюють всебічно проаналізувати феномен акторського перевтілення у виставі “Швейк”. Застосування різних методів – порівняльного, семіотичного, феноменологічного та режисерсько-аналітичного – обумовлено потребою охопити як зовнішню форму сценічного твору (структуру, стиль, композицію), так і його внутрішній психофізичний та духовно-світоглядний вимір. Порівняльний метод дає змогу розглядати виставу “Швейк” у системі координат європейського театрального процесу другої половини ХХ ст. Зокрема, порівняння здійснюється між традиціями комедії дель-арте, що ґрунтується на імпровізації, масці, ритмі та гротеску та методами психологічного театру (система К. Станіславського, школа М. Чехова, рефлексії Є. Гротовського). Завдяки зазначеному аналізу можна виявити, як режисер вистави поєднує дві театральні естетики – умовність і внутрішню правду, – створюючи сценічну модель, де комедійна форма слугує виявом глибинних психологічних процесів. Порівняльний аналіз також охоплює зіставлення української сценічної традиції 90-х років ХХ ст. із західноєвропейськими тенденціями (Т. Кантор, П. Брук, Дж. Стреллер). У цьому контексті “Швейк” постає як своєрідна форма театрального діалогу, де через акторське перевтілення відбувається переосмислення універсальних тем – абсурду, війни, людської гідності та сміху як способу виживання. Семіотичний (структурно-знаковий) метод застосовано для аналізу мови сценічних знаків, якими актор формує образ. У межах вистави “Швейк” акторську дію розглянуто як систему кодів – жестів, міміки, інтонацій, темпо-ритмів, сценічного простору та костюму, – що створюють багаторівневий комунікативний текст. Застосування семіотичного аналізу уможливлює розшифрування функціонування акторської маски у першій частині вистави як знаку узагальнення, а в подальшому – індивідуалізації; визначення того, яким чином режисер формує знакову опозицію між комічним тілом і серйозним словом, що створює ефект подвійного кодування (смисл на рівні сміху та смисл на рівні філософського підтексту); простеження того, як елементи простору, світла, костюму та музики утворюють семіотичне поле перевтілення, у якому глядач є співучасником декодування сценічної реальності. Завдяки семіотичному підходу про закономірність переходу від театру форми (маски) до театру змісту (психологічного підтексту) через трансформацію знака у процесі акторської гри. Феноменологічна перспектива орієнтована на дослідження акторського досвіду як живого переживання. У цьому контексті акторське перевтілення аналізовано не як зовнішній ефект, а як процес свідомого занурення виконавця у реальність образу. Застосовуючи ідеї Е. Гуссерля та М. Мерло-Понті про тілесність сприйняття, можна стверджувати, що у виставі “Швейк” актор не “представляє” Швейка, а “живе” ним: тіло, міміка та інтонація стають продовженням внутрішньої думки персонажа. Такий підхід дає змогу описати театральне перевтілення як феномен присутності, коли глядач переживає не образ, а подію самого буття актора в ролі. Завдяки феноменологічному аналізу також можна пояснити, чому у виставі сміх розглянуто не лише як форму комедії, він перетворюється на спосіб буття людини в абсурдному світі – акт акторського існування стає актом пізнання. Режисерсько-аналітичний метод базується на вивченні творчої лабораторії підготовки вистави: системах сценічних проб, імпровізацій, педагогічних засад та структурних принципів побудови постановки. У зазначеному контексті аналіз охоплює: етапи роботи з актором (як маски та імпровізації, так і психологічного проживання); принципи побудови мізансцени, де простір є не фоном, а партнером у дії; використання музики, темпо-ритму, пластичних акцентів як режисерських інструментів розкриття внутрішнього світу героя. Такий підхід дає змогу реконструювати механізм акторського перевтілення не лише як індивідуальну майстерність, а як режисерську систему взаємодії, у якій актор стає співтворцем загального художнього задуму. Режисерсько-аналітичний метод поєднує спостереження над сценічним матеріалом, аналіз ритміко-пластичної структури та осмислення режисерського бачення як інтегруючого чинника, що перетворює виставу на єдиний живий організм. Застосування цих чотирьох методів у комплексі забезпечує багатовимірність аналізу. Порівняльний метод розкриває історико-естетичні закономірності; семіотичний – структурує сценічну мову; феноменологічний – досліджує внутрішню суть акторського перевтілення; режисерсько-аналітичний – виявляє практичні механізми творчого процесу. У результаті формується цілісна модель осмислення вистави “Швейк” як простору синтезу традиції і сучасності, у якому акторське перевтілення набуває значення художньої та філософської події.
МЕТАМОРФОЗИ АВСТРІЙСЬКО-НІМЕЦЬКОГО ЛЯЛЬКОВОГО ГЕРОЯ КАСПЕРЛЯ – ВІД ОДОМАШНЕННЯ ДО ІНСТРУМЕНТУ ПРОПАГАНДИ
Статтю присвячено комплексному дослідженню історичної трансформації та соціокультурної еволюції Касперля – знакового персонажа австрійсько-німецького народного театру ляльок XVIII–XX ст. Актуальність дослідження зумовлена сучасним контекстом: у 2021 р. розпочато процес реєстрації Касперля як об’єкта нематеріальної культурної спадщини UNESCO. Автор розглядає досвід німецьких колег як важливий дороговказ для українських митців у справі ревіталізації та промоції національних лялькових героїв, зокрема вертепного Козака, чия історія тривалий час нівелювалася радянською цензурою. У роботі детально проаналізовано генеалогію Касперля як “одомашненого” наступника брутального Гансвурста. Висвітлено роль актора Йоганна Лароша у формуванні класичного образу Касперля, який поєднував у собі риси штирійського фермера та гострого на язик слуги. Особливу увагу приділено лінгвістичним аспектам (“касперліадам”), де віртуозна гра слів та “дитяча” алогічність слугували інструментом прихованого соціального опору проти просвітницьких реформ Йосипа II та централізації влади Габсбурґів. Центральний блок дослідження присвячений модифікаціям характеру персонажа під впливом педагогічних та політичних доктрин. Автор критично осмислює діяльність Франца Поччі та Ленарта Шмідта, які в середині XIX ст. ініціювали процес “дитинізації” Касперля. Доведено, що це призвело до втрати персонажем його анархічного потенціалу та обмеження аудиторії суто дитячим колом. Найбільш драматичним етапом еволюції героя визначено період Третього Райху, коли нацистська пропаганда перетворила Касперля на “втілення німецької душі” та інструмент антисемітської агітації, уніфікувавши його зовнішність під “арійський тип”. Наукова новизна статті полягає у першій в українському мистецтвознавстві спробі системного аналізу інструменталізації Касперля в політичних системах ХХ ст. Автор підкреслює подібність історичного досвіду українських та німецьких лялькарів у контексті ідеологічного тиску на театр. У висновках наголошується, що Касперль виявився надзвичайно гнучкою фігурою, здатною до адаптації, проте ціною такої пластичності стала втрата первинної здатності до висловлення незручних істин для дорослої публіки. Матеріал має практичне значення для істориків театру та фахівців, що займаються питаннями культурної дипломатії.
Copyright (c) 2026 Дар’я ІВАНОВА-ГОЛОЛОБОВА
ЕТЮДНИЙ МЕТОД В СЦЕНІЧНОМУ МИСТЕЦТВІ: СИНЕРГЕТИЧНИЙ ДИСКУРС
Проаналізовано потенціал застосування синергетичної методології та трансдисциплінарних синергетичних підходів для вивчення сценічної репетиції як відкритої нерівноважної системи, що розвивається за принципами нелінійності, а також виконано адаптацію синергетичного тезаурусу до понятійно-категоріального апарату театральної практики з урахуванням її колективного характеру. Розглянуто сукупність репетицій, організованих відповідно до принципів етюдного методу, як відкриту систему, у якій фіксовано нерівноважений стан, спостежено обмін енергією та інформацією з навколишнім середовищем і виявлено поліваріантну нелінійну динаміку в точках біфуркації. Показано, що перспективи вивчення законів самоорганізації, досліджуваних синергетикою, є продуктивними для використання у різноманітних сферах із наявністю, що розвиваються. Обґрунтовано, що саме такою сферою може бути драматичний театр. У зв’язку із зазначеним для аналізу сценічного мистецтва запропоновано застосування теоретичних положень фундаментальних трансдисциплінарних підходів та теорій. Мета статті – проаналізувати потенціал застосування синергетичної методології для вивчення сценічної репетиції як відкритої, нерівноважної системи, що розвивається за принципами нелінійності, та адаптувати синергетичний тезаурус до понятійно-категоріального апарату театральної практики. Методологія. Використано порівняльний та структурно-функціональний методи.
ВІД МЕХАНІЧНОЇ ПАМ’ЯТІ ДО ДІЄВОГО СЛОВА: РОБОТА З ТЕКСТОМ У ПІДГОТОВЦІ ПРОФЕСІЙНОГО АКТОРА
Виявлено причини поширеності механічного заучування текстів у процесі підготовки студентів-акторів і визначення шляхів переходу до інтегрованого підходу роботи зі словом, що поєднує тілесну дію, логіку драматургічного матеріалу та переживання підтексту. Розглянуто проблему “мертвого слова” у сценічній практиці, коли репліки втрачають емоційну правдивість і перетворюються на набір звуків, що негативно впливає як на якість акторської освіти, так і на сприйняття вистав. Методологія дослідження ґрунтується на засадах міждисциплінарного аналізу: використано сучасні напрацювання когнітивної науки, театрознавства та педагогіки, а також узагальнено українські й зарубіжні дослідження останніх років. Особливу увагу приділено ролі підтексту, імпровізації та тілесних дій як основних засобів для формування цілісного сценічного досвіду. Наукова новизна полягає у формулюванні концепції переходу від механічної пам’яті до “дієвого слова”, що поєднує інтелектуальне розуміння тексту з емоційним і тілесним проживаннями. Запропоновано інтегрований підхід, за допомогою якого студент не лише відтворює текст, а й відчуває й органічно проживає його на сцені. Доведено, що механічним заучуванням залучається лише короткочасна пам’ять, що і не забезпечує глибинного результату, тоді як завдяки смисловому засвоєнню тексту через аналіз мотивів персонажа, логіку драматургії та запропоновані обставини формуються творча автономія, креативність та критичне мислення. Висновками підтверджено, що лише в рамках інтегрованого підходу забезпечуються звучання живого, дієвого слова і довіра глядача до театру. Практичне значення дослідження полягає у можливості застосування зазначених підходів у навчальному процесі мистецьких закладів вищої освіти. Ним передбачено поєднання роботи з текстом, тілесних вправ, імпровізаційних методик і сценічних експериментів. Таке поєднання розглянуто як гарант підвищення якості підготовки майбутніх акторів до сучасних викликів професії.
Copyright (c) 2026 Владислав БРАВОРІЧЕНКО
ОСОБЛИВОСТІ СЦЕНІЧНОЇ ІНТЕРПРЕТАЦІЇ П’ЄСИ О. ДЮМА-СИНА “ДРУЖИНА КЛОДА” У ХАРКІВСЬКОМУ ТЕАТРІ ІМ. Т. Г. ШЕВЧЕНКА (1938)
Досліджено поставу французької мелодрами Олександра Дюма-сина “Дружина Клода” на сцені Харківського театру ім. Т. Г. Шевченка 1938 р., здійснену режисером Лесем Дубовиком та художником Василем Греченком. Метою роботи є визначення ролі цієї вистави у збереженні та розвитку художніх і гуманістичних орієнтирів театру в умовах сталінського режиму. Вивчено причини звернення до класичного західноєвропейського репертуару в період жорсткого ідеологічного тиску та впровадження соціалістичного реалізму. З’ясовано, що популярність твору, який ставили у багатьох радянських театрах під назвою “Тропа шпигунів”, пояснено його тематикою, що відповідало параноїдальним фобіям радянського суспільства 30-х років ХХ ст. Водночас, на відміну від інших, режисер Харківського театру вирішив використати оригінальну назву “Дружина Клода”, що вже свідчило про його прагнення уникнути пропагандистських кліше та зосередитися на драмі людського життя. Аналіз базується на тогочасній театральній критиці (статті В. Гавриленка) та пізніших спогадах і дослідженнях (Р. Черкашин, Н. Логвінова, С. Гордєєв), а також архівних документах, що дають змогу встановити головні факти та дати, пов’язані з прем’єрою та історією показів. З’ясовано, що вистава стала значним художнім досягненням, а успіх їй був забезпечений не лише завдяки актуальному змісту, а й продуманій режисерській концепції Л. Дубовика, який наполіг на постановці, підкреслюючи її камерність та можливість для експериментів. Вистава, у якій було всього шість персонажів і єдине місце дії, виявилась “свіжою, легкою та при цьому психологічно глибокою” на тлі монументальних радянських п’єс. Особливу увагу приділено аналізу акторських робіт, завдяки яким було забезпечено успіх вистави. Зазначено, що Валентина Чистякова (роль Цезарини) створила глибокий та реалістичний образ жінки, що заплуталася у своїй брехні. Акторці вдалося подолати в цій роботі власний та ідеологічний схематизм. Її гра викликала симпатію глядачів, незважаючи те, що її героїня була шпигункою. Роль шпигуна Кантаньяка стала важливим досягненням для актора Миколи Назарчука, який створив образ мовчазного, проте впливового “злого генія”. Натомість виконання Лесем Сердюком ролі вченого Клода було більш прямолінійним і відповідало ідеалам “непідкупного патріота”, що робило цей образ дещо спрощеним порівняно з першоджерелом. Виявлено, що “негативні” персонажі вигравали за силою акторської виразності та впливу на глядача. Зрештою, порівняно постановку 1938 р. з її повторним зверненням 1965 р. в режисурі Анатолія Літка, яке, за свідченнями, не мало такого резонансу. Це підтверджує унікальність та важливість першої версії, яка стала частиною історії театру, що зберіг свої художні та гуманістичні цінності, попри складні часи. У висновках подано значний художній успіх вистави “Дружини Клода” на сцені Харківського театру ім. Т. Г. Шевченка 1938 р. Цьому сприяли камерна режисерська концепція Л. Дубовика та яскраві акторські роботи (В. Чистякова, М. Назарчук). Вистава – успішна адаптація європейської психологічної драми до вимог часу. Її головна відмінність від типової радянської драматургії полягала у зміні художньої форми: замість масового пафосу було обрано психологічну камерність, де головним виразником стала майстерність актора. Ця постава була важливою в умовах трансформації театру після розгрому “березільської школи”.
SOVIETIZATION OF THE GRAND THEATRE IN LVIV (1939–1941)
Based on archival documents, periodical publications, and scholarly literature, this article examines the specific features of the establishment and development of the Lviv Opera and Ballet Theatre under the conditions of the forcible consolidation of Soviet power in Western Ukrainian lands during 1939–1941. The study emphasizes that Bolshevik ideology was intrinsically embedded in the policy of Sovietization, which relied on both overt and covert terror exercised by NKVD security structures. This policy included the compulsory imposition of Bolshevik ideology; the creation and functioning of auxiliary party institutions in the form of Communist Party, Komsomol, and trade union organizations; the dominance of the Russian language in education, culture, and the arts; ideologically controlled repertoire formation; the marginalization and humiliation of representatives of national culture; intensified surveillance of the local population; anti-religious campaigns; and the widespread practices of denunciations, arrests, repression, deportations, and other forms of political violence. The article analyzes the process of theatre nationalization carried out by the Bolshevik authorities, the real living and working conditions of performers, and the factors that influenced staffing, financial, ideological, material, and technical support of the institution. The research methodology is grounded in the principles of historicism, scholarly rigor, objectivity, and systemic analysis, employing general scientific (analysis, synthesis, generalization), special (comparative, typological, hermeneutic), and specific (systemic and prosopographic) methods. The scientific novelty of the study lies in introducing previously unknown archival documents, governmental decrees and resolutions of the Ukrainian SSR, little-known publications, memoirs, and press materials into scholarly circulation. These sources make it possible to reconstruct the competitive struggle among Galician theatre troupes for the theatre building, to reveal the actual position and status of actors, and to examine the activities of the theatre administration under conditions of ideological control. Conclusions. Sovietization in the sphere of culture and art resulted in a radical transformation of ideological and worldview orientations, the dominance of the Bolshevik political and ideological system, and, consequently, arrests, repression, deportations, administrative abuses, and profound distortions in governance, artistic production, religion, and national spiritual life.
ІННОВАЦІЙНИЙ ПОТЕНЦІАЛ ВНУТРІШНЬОЇ АКАДЕМІЧНОЇ МОБІЛЬНОСТІ ДЛЯ ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНИХ КОМПЕТЕНЦІЙ У ПІДГОТОВЦІ ФАХІВЦІВ ЗІ СПЕЦІАЛЬНОСТІ “ПЕРФОРМАТИВНІ МИСТЕЦТВА” (СПЕЦІАЛІЗАЦІЯ “ХОРЕОГРАФІЯ”)
Обґрунтовано значення внутрішньої академічної мобільності для підготовки фахівців у галузі знань 02 Культура і мистецтво із спеціальності 024 Хореографія/В Культура, мистецтво та гуманітарні науки, спеціальність: В6 Перформативні мистецтва, спеціалізація: В6.03 Хореографічне мистецтво, формат проведення змішаний (дистанційний – лекційний курс, очний – практичний курс та самостійна робота студентів) та аналізі досвіду реалізації спеціалізованої освітньої програми “Майстерність хореографа – 2025”. Методологія дослідження базується на системному підході до вивчення програми як цілісної освітньої системи, використанні аналітичного методу для оцінки нормативно-правової бази та програмних документів, а також емпіричних методів (спостереження, опис, класифікація) для систематизації форм роботи (майстер-класи, дискусійні платформи, режисура концертних програм). Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підвищення якості фахової підготовки хореографів та забезпеченням доступу студентів до практичного досвіду в умовах викликів сьогодення (військові дії, міграція), що потребує розробки кризостійких механізмів інтеграції освітнього простору. Наукова новизна полягає в комплексному теоретико-емпіричному обґрунтуванні та апробації моделі внутрішньої академічної мобільності для спеціальності освітніх програм “Хореографія”, яка успішно поєднує змішаний (дистанційний/очний) формат та міжрегіональну співпрацю ЗВО України. Систематизовано організаційно-змістовні особливості програми лекційних, практичних занять, створення перформансів, режисурі концертних програм, що дало змогу інноваційний потенціал мобільності у формуванні універсильних, соціальних та професійних компетенцій щодо реалізації мистецьких та соціальних ініціатив молоді. Практичне значення полягає у формулюванні практичних рекомендацій щодо впровадження та масштабування успішної, кризостійкої моделі мобільності для мистецьких спеціальностей, яка є потужним інструментом для розвитку навичок нетворкінгу та соціальної відповідальності студентів. Визначено інструмент розвитку навичок нетворкінгу та налагодження професійних зв’язків між майбутніми фахівцями та стейкхолдерами, що є запорукою успішної кар’єри та конкурентоспроможності національної хореографічної школи. Розроблені та емпірично обґрунтовані практичні рекомендації щодо організаційних механізмів, змісту та оцінки ефективності мобільності можуть бути використані для масштабування успішної моделі на інші мистецькі та перформативні спеціальності в українських ЗВО, що зробить значний внесок у підвищення загальної якості вищої освіти.
ТВОРЧИЙ ТАНДЕМ “АКВЕРІАС” – “БРАТИ БЛЮЗУ” У ПЛЕЯДІ МОЛОДИХ ВИКОНАВЦІВ МИСТЕЦЬКОЇ АКЦІЇ “УКРАЇНА. ВЕСНА. СЛАВУТИЧ-1995”
Важливим етапом у процесі культурного самовизначення Славутича стала організація масштабних мистецьких заходів початку 90-х років ХХ ст., зокрема культурна ініціатива як засіб формування ідентичності міста. У 1995 р. відбувся масштабний міжнародний мистецький проєкт “Україна. Весна. Славутич” за участі відомих молодих українських виконавців, серед яких були гурт “Брати Блюзу” та модерн-балет “Акверіас” зі спільним виступом. У процесі реалізації подібних ініціатив простежувалася взаємодія двох основних культурних процесів. З одного боку – організація мистецьких подій із залученням іноземних зірок сприяла формуванню іміджу Славутича як відкритого до діалогу й новаторських практик міста. З іншого – участь провідних українських виконавців у міжнародних проєктах шоу-бізнесу допомагала їхній символічній “європеїзації”, тобто інтеграції у міжнародний культурний контекст, що відкривало нові можливості для їхнього подальшого професійного зростання. Метою статті є визначення творчості тандему гурту “Брати Блюзу” та модерн-балету “Акверіас” у складі молодих виконавців мистецької акції “Україна. Весна. Славутич” (1995), аналіз події, історичного та культурного внеску акції в контексті розвитку сценічного мистецтва України. Наукова новизна роботи полягає в поглибленому описі мистецького проєкту “Україна. Весна. Славутич” (1995), визначенні творчості тандему гурту модерн-балету “Акверіас” (“Aquerias” – О. Л.) та “Брати Блюзу”, хореографічної та музичної складової композиції “Галицька сюїта: Львівські квітникарки” (“Автентичне життя”). Творчий тандем лідерів модерн-балету “Акверіас” та гурту “Брати Блюзу” – балетмейстерки Оксани Лань та композитора Мирослава Левицького дав початок розвитку в Україні музично-хореографічного напрямку джаз-фольк. За нашим переконанням, дослідження хореографії 90-х років ХХ ст. вимагає більш ретельного та методичного підходу. Для реалізації масштабної мистецької акції “Україна. Весна. Славутич” 1995 р. було запрошено кращих представників різних формацій 90-х років ХХ ст.
СЕРЖ ЛИФАР – КИЯНИН-РЕФОРМАТОР ФРАНЦУЗЬКОГО БАЛЕТУ
Постать Сержа Лифаря видатна й водночас неоднозначна, його ім’я стало символом відродження класичного балету у Франції та розвитку неокласичної хореографії, однак його біографія містить інші сторінки, які досі викликають дискусії. З одного боку, він створив власну естетику, новаторські постановки, заснував хореографічні інститути й залишив значний художній спадок. З іншого – під час окупації Франції співпрацював з німецькими властями, щонайменше підтримував контакти, про що свідчать архівні матеріали, опрацьовані закордонними дослідниками. Хоча після війни С. Лифар був частково реабілітованим, судові процедури та публічна думка залишили тінь сумніву на його моральній відповідальності. Українська ж ідентичність С. Лифаря – усвідомлена і вагома – додає йому особливої історичної значимості: він не просто емігрант чи музикант, а особа, яка чітко підкреслювала свій зв’язок із Україною та з Києвом, навіть коли це могло бути небезпечно або політично ризиковано. Таким чином, вивчення спадку С. Лифаря має бути збалансованим: визнавати його заслуги в мистецтві та творчості й водночас критично аналізувати його позицію в умовах Другої світової війни та окупації, щоб зрозуміти, які обставини, мотиви і обмеження формували його рішення. Проаналізовано закордонні та українські джерела, які розкривають багатогранність нашого видатного співвітчизника.
Copyright (c) 2026 Аріадна СОРОКІВСЬКА-ОБІХОД
СОЦІАЛЬНІ МЕРЕЖІ ЯК ІНСТРУМЕНТ БРЕНДИНГУ У ХОРЕОГРАФІЧНОМУ МИСТЕЦТВІ
Проаналізовано специфіку соціальних мереж як головного інструменту брендингу у хореографічному мистецтві початку ХХІ ст. Показано, що саме цифрові платформи (Facebook, Instagram, TikTok, YouTube) стали одним із найефективніших каналів комунікації між хореографічними колективами, окремими митцями та їхньою аудиторією. Завдяки соціальним мережам забезпечено не лише швидке поширення інформації, а й створення можливостей для формування унікального іміджу та посилення емоційного зв’язку з глядачем. Проаналізовано механізми брендингу, що реалізуються через візуальні та інтерактивні формати: короткі відео, танцювальні флешмоби, стріми, колаборації з відомими брендами, створення фірмових рухів та “танцювальних челенджів”. Визначено, що соціальні мережі сприяють підвищенню впізнаваності бренду як на рівні індивідуального хореографа, так і всього колективу чи мистецької інституції. Окрему увагу приділено феномену емоційного брендингу, посилення якого забезпечено пластичністю танцю, його невербальною виразністю та естетичною насиченістю. Показано, що завдяки алгоритмам соціальних мереж танцювальний контент характеризується значним вірусним потенціалом, унаслідок чого його розглядають як стратегічно важливий інструмент брендування у сфері мистецтва. Актуалізовано необхідність подальшого вивчення інтеграції хореографії у цифрові комунікації, оскільки в цьому напрямі поєднано мистецьку, соціокультурну та маркетингову складові.
ЖИТТЄВИЙ ШЛЯХ, МИСТЕЦТВОЗНАВЧА ТА ЕТНОЛОГІЧНА СПАДЩИНА РОМАНА ГАРАСИМЧУКА (1900–1976): ІСТОРІОГРАФІЧНИЙ ОГЛЯД
Уперше комплексно проаналізовано історіографію дослідження життєвого шляху та наукової спадщини етнолога та мистецтвознавця Романа Гарасимчука (1900–1976) упродовж 90-х – початку 2020-х років, оскільки без цього важко уявити як подальші спеціальні дослідження про цю видатну постать української науки, так і використання у сучасних наукових працях її значного фактичного та теоретичного матеріалу (передусім на ниві дослідження народних танців українців). Мета роботи – визначити комплексний аналіз спеціальних наукових статей, монографій та енциклопедичних видань, де подано інформацію про постать Р. Гарасимчука, його наукову спадщину або матеріали про нього, інтегровані до ширшої наукової проблематики. Формування завдання дослідження. На основі проведеного комплексного аналізу наукових публікацій визначено конкретні етапи у дослідженні біографії та наукового доробку вченого на ниві етнології та мистецтвознавства, чинники, які сприяли зростанню зацікавленням непересічною особистістю у середовищі сучасних українських науковців різного профілю. Проаналізовано стан вивчення окремих етапів та сторінок життєвого шляху Р. Гарасимчука та різних напрямів його наукових зацікавлень. Методологія дослідження ґрунтується на використанні принципів об’єктивності, комплексності та історизму під час аналізу публікацій, з’ясуванні деяких чинників, виділенні конкретних тенденцій, а також порівняльно-типологічного методу та методу компонентного аналізу для виділення подальших перспектив та конкретних завдань в дослідженні біографії та наукового спадку вченого. Наукова новизна роботи полягає у тому, що виділено три важливі етапи для повернення імені вченого та його наукової спадщини в сучасну українську науку, з’ясовано чинники, наявність яких визначила можливість такого розвитку. Показано, що найбільш докладну характеристику його біографії подано у статтях Х. Маковецької, Р. Кирчіва та С. Павлюка. Попри широкий спектр наукових зацікавлень ученого, головне місце в його наукових студіях відведено народним танцям; відповідно, увагу сучасних дослідників найбільшою мірою зосереджено саме на цьому аспекті його наукової спадщини. З-поміж праць, де матеріали Р. Гарасимчука про народні танці використовують як цінне джерело для компаративістських студій, передусім виділено монографію А. Нагачевського про побутові танці українців Канади та праці Н. Марусик. Засвідчено, що комплексне використання наукової спадщини Р. Гарасимчука в сучасних наукових студіях неможливе без комплексного дослідження його життєвого шляху та наукової спадщини. На основі детальної характеристики історіографії окреслено першочергові завдання для вивчення його життєвого шляху та наукової спадщини, в підсумку яких передбачено підготовку комплексного монографічного дослідження.
ПЕДАГОГІЧНА ДІЯЛЬНІСТЬ БОГДАНА КОЗАКА З ВИШКОЛУ АКТОРА У ІНТЕГРАЛЬНІЙ ВЗАЄМОДІЇ СЛОВА
Розглянуто творчий шлях видатного українського актора та театрального педагога Богдана Миколайовича Козака як майстра, що достеменно володів словесними та тілесними засобами виразності у всій їхній дискурсивній вичерпності та вмів вишколювати такі вміння у вихованців. Акцентовано на джерелах його мистецького становлення, значенні родинного, професійного, життєвого та культурного оточення. Проаналізовано спадкоємність театральної традиції у творчій долі митця. Простежено важливість самовдосконалення і наполегливої праці у досягненнях самого артиста і формуванні творчої особистості. Прослідковано основні віхи педагогічної діяльності наставника. Розглянуто основні засади його педагогіки. Зосереджено увагу на інтегральності підходу до виховання мистецької театральної зміни, який акумулює у собі вишкіл не тільки прикладний, ремісничий (словесний, пластичний), а й загальнокультурний, естетичний, етичний та громадянський. Підсумовано значення мистецького та педагогічного досвіду Б. Козака для театрального процесу Львова та України і наголошено на необхідності впровадження його у навчальну діяльність послідовників й усього факультету культури та мистецтв ЛНУ ім. Івана Франка. Мета дослідження – осягнення складників творчого методу Б. Козака в інтегральному оволодінні ним словом та тілом у всій повноті наявних у них сенсів та шляхів ефектного передання набутих знань та умінь студентам. Методологія дослідження ґрунтується на емпіричних, філософських, теоретично-практичних та історичних підходах (особистих спостереженнях за педагогічною та творчою діяльністю митця, спогадах про неї соратників, індуктивно-дедуктивних та аналітично-синтетичних принципах розгляду генези діяльності особистості). Наукова новизна роботи полягає у зіставленні артикульованих Б. Козаком принципів театральної творчості з конкретними її сценічними результатами та плодами його педагогічної діяльності. Аналіз джерельної бази. Найбільш значним фактологічним джерелом дослідження були, передусім, теоретичний та методологічний матеріали Б. Козака, зібрані в його книгах “Театральні відлуння” та “У лабіринтах історії українського театру”, статтях та наукових працях. У розумінні досліджуваної теми важливими були спогади соратників митця, зокрема Лариси Кадирової, його учнів та театральних критиків, інтерв’ю з ним Лариси Брюховецької, Майї Гарбузюк, Джеми Домбровської, Ярини Коваль, Тетяни Козирєвої, Ярин и Коваль, Анатолія Сулименка, аналітика Юлії Щукіної.
“МУЗИКА В ЧАСИ ВЕЛИКОЇ ВІЙНИ” АБО БОГОСЛОВІЯ МИСТЕЦТВА У СТІНАХ ЛЬВІВСЬКОГО ОРГАННОГО ЗАЛУ
ВЕЧІР ПАМ’ЯТІ ПРОФЕСОРА ЛЕОНІДА РУДНИЦЬКОГО
НАУКОВО-БІБЛІОГРАФІЧНИЙ ДОРОБОК ЛУЇЗИ ІВАНІВНИ ІЛЬНИЦЬКОЇ: МАТЕРІАЛИ ДО БІОБІБЛІОГРАФІЧНОГО ПОКАЖЧИКА (2010–2025)
Copyright (c) 2026 Галина БІЛОВУС, Анна НАГУМИК