Вісник Львівського університету. Серія «Міжнародні відносини»
У Віснику Львівського університету Серія Міжнародні відносини висвітлено актуальні проблеми різних галузей міжнародних відносин: теорії та історії міжнародних відносин, міжнародного права, світового господарства і міжнародних економічних відносин, країнознавства та лінгвістики. Індексується в міжнародній наукометричній базі даних Index Copernicus International
«УКРАЇНСЬКЕ ПИТАННЯ» У ПОЛІТИЦІ РОСІЙСЬКОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
Аналітичний підхід, спрямований на встановлення зв’язку між зовнішньою політикою та політикою ідентичності, розкриває світоглядні засади і переконання осіб, які ухвалюють зовнішньополітичні рішення. Виявлення такого зв’язку дає змогу зрозуміти політичне рішення, яке неможливо пояснити у категоріях раціонального вибору або відповідності довготерміновим інтересам. Безперечно, рішення щодо анексії Криму, розв’язання збройного конфлікту на Сході України є такими, що важко пояснити простим намаганням приростити території. Сучасний стан російсько-українських відносин визначається конфліктом ідентичностей. І Україна, і РФ відійшли від логіки пострадянського стану і намагаються створити політичні проекти, спрямовані у майбутнє. В умовах збройного конфлікту український політичний проект розбудовується на антиросійській основі, а його успіх передбачає подальше дистанціювання від Росії. Російський політичний клас також проводить політику негативізації образу сусідньої держави, створюючи наратив про штучність кордонів сучасної України та надзвичайну слабкість її державних інститутів (failed state). Водночас він активно просуває ідею про українців і росіян як «один народ». Ця «велика ідея», поміщена в офіційний дискурс на догоду націоналістам, не стільки спрямована на виправдання дій В. В. Путіна в Україні, скільки формує російську політику ідентичності на перспективу. Розв’язання конфлікту ідентичностей зумовить формування сучасних політичних націй, які визначатимуть географічні кордони своїх держав. Для України важливо, щоб зміцнення української політичної нації стало тим чинником, який впливає на уявлення росіян про можливі кордони їхньої власної держави. Ключові слова: ідентичність; зовнішня політика; політична нація; кордони; наратив; офіційний дискурс; Україна; Російська Федерація.
Copyright (c) 2021 Вісник Львівського університету. Серія «Міжнародні відносини»
УНІВЕРСАЛЬНО-РЕГІОНАЛЬНИЙ ДИСКУРС ЩОДО ФУНКЦІОНУВАННЯ ЛІГИ АРАБСЬКИХ ДЕРЖАВ
Обговорення політичної ситуації в сучасній арабській державності не бере до уваги участь Ліги арабських держав в дебатах про зародження системи ООН, що виникла після Другої світової війни. Адже на ранньому етапі цей орган не мав повнозначно вираженого універсалізму, і інтеграційне співробітництво Ліги арабських держав обмежувалося рамками політики безпеки. Згодом зовсім було втрачене бажання впливати на характер тих ідей і інститутів, які будуть формувати Організацію Об'єднаних Націй. Ліга арабських держав також ніколи не була прихильна логіці глобального півдня. Проте, ООН зрідка можна дезавуювати в дипломатичних процесах Ліги, що тактично використовувалися державами-членами як канал для максимізації регіонального впливу на внутрішні арабські виклики, відмінні від глобального порядку. Ключові слова: Ліга арабських держав; Організація Об’єднаних Націй; Близький Схід; Північна Африка; регіоналізм; суверенітет; універсалізм; безпека.
РОЛЬ ВЕЛИКОЇ БРИТАНІЇ У ПРОЦЕСІ ФОРМУВАННЯ ВІДНОСИН ЄС–НАТО: ІСТОРІЯ І СУЧАСНІСТЬ
Представлено результати досліження участі Великої Британії у процесі становленя відносин між Європейським Союзом і НАТО упродовж 1990–2010-х років у контексті становлення Спільної політики безпеки та оборони ЄС. Методологію дослідження сформували системний підхід, методи історичного аналізу, історико-генетичний, періодизації, порівняльно-історичний тощо. Міждисциплінарний підхід дає змогу використати окремі методи інших наук, зокрема, політології (інституційно-порівняльний аналіз, івент-аналіз), елементи політичного моделювання і прогнозування. З’ясовано, що британське керівництво з початку 1990-х років перебувало на позиціях збереження цілісності системи атлантичної співпраці. Позиція Великої Британії як вірного прихильника атлантизму стала одним з вирішальних і водночас суперечливих чинників становлення СПБО ЄС. Британські уряди до другої половини 1990-х років виступали проти надання ЄС військово-політичних ресурсів і підтримували ЗЄС як «європейську опору» НАТО. Згода уряду Т. Блера на передачу функцій ЗЄС Європейському Союзу відкрила шлях для налагодження прямих відносин між об’єднанням та Альянсом. Підписання угод «Берлін плюс» з Європейським Союзом упродовж 2002–2003 рр. стало одним з головних елементів реформування НАТО. Політична і стратегічна криза НАТО початку 2000-х років посилила актуальність створення суто європейських оборонних структур. Однак нездатність ЄС сформувати військові ресурси, спротив «атлантистів» (насамперед Великої Британії) спричинили загальну невдачу автономізації СПБО. У період урядів Д. Кемерона Лондон відверто надав перевагу формуванню Сил реагування НАТО, відкидаючи розвиток військових ресурсів ЄС. Хоча в умовах агресивної зовнішньої політики Росії увага європейців зміщена з військових можливостей ЄС до традиційних атлантичних структур безпеки, не виключене зміцнення військових механізмів Союзу внаслідок виходу Британії. Королівство напряму причетне до стратегічної слабкості ЄС як суб’єкта системи європейської і світової безпеки, в оперативному і ресурсному плані залежного від НАТО. Водночас «Brexit» може ускладнити завдання об’єднання у сфері безпеки, послабити непрості стосунки ЄС і НАТО. Ключові слова: Велика Британія; ЄС; НАТО; Спільна політика безпеки та оборони; США.
СУЧАСНА ПОЗИЦІЯ ПОРТУГАЛЬСЬКОЇ РЕСПУБЛІКИ В МІЖНАРОДНИХ ОРГАНІЗАЦІЯХ
Розглянуто особливості політико-правових основ та інституційного забезпечення реалізації національних інтересів Португальської Республіки на рівні міжнародних організацій як загальносвітового, так і європейського масштабів. Відзначено особливі переваги і недоліки геополітичного та геостратегічного положення Португалії, що в історичному минулому вирішальною мірою впливали на зовнішньополітичні пріоритети країни, але зараз мають менше значення.. Проаналізовано еволюцію ініціатив Португалії, зумовлених все більшим відходом від ізоляціонізму та власної самодостатності до переорієнтації на переваги поглибленої інтеграції у євроатлантичні та євроінтеграційні структури. Підкреслено помітну активність Португалії у забезпеченні безпекової політики на рівні ООН, НАТО та ЄС. Відзначено зростаючі ефекти участі Португалії у діяльності інституцій ЄС, посилення зацікавленості суспільства поглибленням співробітництвом з ЄС на фоні загрозливих тенденцій євроскептицизму в інших країнах. Виділено особливо помітні ініціативи країни в окремих спільних політиках ЄС, які її зачіпають найбільше. Окреслено наслідки для Португалії виходу Великобританії зі складу ЄС, оскільки Лондон традиційно належав до стратегічних партнерів Лісабона. Окремо виділено активну позицію Португалії у Співдружності португаломовних країн світу, де їй належить культурно-історичне лідерство попри брак достатнього фінансового забезпечення багатьох ініціатив. Також проаналізовано позицію країни в Ібероамериканському співробітництві як одній із форм розширення відносин ЄС з країнами Латинської Америки. Зазначено, що окремі позиції досвіду Португалії у поліпшенні власного міжнародного політичного іміджу та забезпечення активної позиції у діяльності міжнародних організацій можуть бути корисними для України. Ключові слова: Португальська Республіка; зовнішня політика; безпекова політика; ООН; НАТО; ЄС; Співдружність португаломовних країн; Ібероамериканське співробітництво; спільні політики ЄС; європейська інтеграція; міжнародні відносини.
ГРЕКО-МАКЕДОНСЬКИЙ КОНФЛІКТ ТА ЙОГО ВПЛИВ НА ПРОЦЕС ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ НА БАЛКАНАХ
Греко-македонська суперечка «про назву держави» тривала від моменту проголошення незалежності Македонії. В 1995 р. Македонія була змушена змінити свої національні символи, зображені на прапорі. Через напруження у відносинах Греція заблокувала вступ колишньої югославської республіки до НАТО. Обнадійливим стало порозуміння між державами 2018–2019 рр., що виявилося у згоді Македонії змінити офіційну назву на «Республіка Північна Македонія». Це порозуміння є важливим для процесу європейської інтеграції на Балканах. Воно забезпечує підстави для продовження діалогу Брюсселя і Скоп’є, котрий може привести до інтеграції цієї держави зі структурами Євросоюзу. Ключoвi слова: Македонія; Греція; Суперечка щодо назви Македонії; Європейська інтеграція; Балканський півострів.
ВІД СТРАТЕГІЧНОГО ПАРТНЕРСТВА ДО ОБМЕЖЕНОЇ СПІВПРАЦІ. ПОЛЬСЬКО-УКРАЇНСЬКІ ВІДНОСИНИ 2015 -2019
Існуюча до теперішнього часу модель польсько-українських взаємин вичерпалась, а нова знаходиться лише в фазі in statu nascendi. Головна суперечність основних інтересів Києва і Варшави супроводжувалася тоді і залишається актуальною до сьогоднішнього дня. В той час як Україна пошукує шляхів до інтеграції і потребує сильної Європи, ставлячи на Париж і Берлін, отже ipso facto на зміцнення європейської спільноти, Польща обрала шлях євроскептицизму і quasi ягеллонської політики. Концепція доброї зміни потягнула за собою найсерйознішу за чверть століття реорієнтацію в сфері зовнішньої політики Польщі, а здивування посторонніх спостерігачів, в тому також в Україні, мусить викликати факт, що так звана польська східня політика, як за часів коаліції Громадянської платформи - Польської селянської партії, так і об”єднананих правих сил під керівництвом Права і Справедливості, реалізує теж саме товарисько-експертське коло. Після кількох років урядування правих сил, українські аналітики помічають зростаючий процес деградації значення Польщі в Європі і співіснуючий з ним зріст конфронтаційних тенденцій також по відношенню до держав з поза Європейського Союзу, в тому в відносинах з Україною. Йдеться, в першу чергу про політичний вимір, але також символічний, а символи в політиці також багато означають. Ключові слова: Польща, Україна, Європейський Союз, НАТО, Сполучені Штати Америки, Російська Федерація, Міжмор’я, Федеративна Республіка Німеччина.
BREXIT І КОНЦЕПЦІЯ “ГЛОБАЛЬНОЇ БРИТАНІЇ”
Досліджено сучасні трансформаційні процеси у зовнішній політиці Великої Британії, пов’язані з Brexit і розвитком концепції “Глобальної Британії”. Вихід країни з ЄС – початковий етап трансформацій, що ведуть її до здобуття ролі глобального лідера “розумної сили”. У зовнішньополітичних стратегічних та аналітичних документах британських правлячих кіл цю роль забезпечує розбудова взаємовигідної багаторівневої співпраці у межах CANZUK (Канада, Австралія, Нова Зеландія, Об’єднане Королівство) та Співдружності з опорою на традиційні “особливі відносини” зі США і тісні зв’язки зі світом англомовних народів загалом. Функціональності цій ролі додають унікальні можливості системи “Five Eyes”, якими Канада, Австралія, Нова Зеландія, Об’єднане Королівство і США офіційно користуються з 1946 р. Ключові слова: Стратегія національної безпеки; Brexit; “Глобальна Британія”; доктрина “Fusion”; CANZUK; “Five Eyes”; “розумна сила”.
ЄВРОСКЕПТИЧНИЙ І АВТОНОМІСТСЬКИЙ ДИСКУРСИ СТОСОВНО ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ ЧЕХІЇ
У даній статті проаналізовано особливості ставлення двох провідних політичних сил Чехії стосовно процесу європейської інтеграції через призму ефективності захисту національних інтересів на наддержавному рівні. В ході проведення даного дослідження було виявлено, що після того, як стало зрозуміло, що приєднання до Євросоюзу неминуче вимагатиме певних національних поступок з боку Чехії, провідна Громадянська демократична партія стала займати все більш євроскептичну позицію. Поступово членство в ЄС стало розглядатися нею тільки через призму реалізації економічних інтересів країни. Після вступу до ЄС громадянські демократи стали ще більш затятими противниками поглиблення європейської інтеграції і рішуче виступили проти прийняття спільної Конституції та федералізації ЄС і висловили протидію будь-яким спробам стосовно відчуження частини національного суверенітету на користь ЄС. У статті наголошується, що несхвалення ГДП подальшої європейської інтеграції пояснюється історичними побоюваннями багатьох чехів перед Німеччиною, які переконані, що розвиток ЄС у федеративному напрямку відповідає німецьким інтересам та прагненням стосовно домінування в Європі. Автор доходить висновку, що антинімецька налаштованість громадянських демократів випливає з історії взаємовідносин двох народів, які ніколи не були дружніми, а також пояснюється побоюваннями стосовно подальшої економічної експансії ФРН на чеській території. В ході дослідження також було з’ясовано, що дискурс ж чеських комуністів стосовно європейської інтеграції носить цілком автономістський характер, адже, наприклад, на відміну від ГДП (і загалом всіх решти парламентських партій держави), яка хоча й висловлюється критично відносно ЄС, однак не піддає сумніву членство Чехії в Євросоюзі, Комуністична партія не бачить перспективи у функціонуванні як самого ЄС, так і не бачить доцільності від членства в ньому своєї країни. Ключові слова: Чехія, європейська інтеграція, Громадянська демократична партія, Комуністична партія Чехії і Моравії, євроскептицизм, автономістський дискурс.
ПРОБЛЕМИ ІНТЕГРАЦІЇ БІЛОРУСІ І РОСІЇ: ПЕРЕДУМОВИ,ТЕНДЕНЦІЇ, НАСЛІДКИ
Стаття присвячена проблемі білорусько-російської інтеграції. Автором здійснено спробу аналізу природи і характеру білорусько-російського зближення. Визначено, що на початку 90-х років саме білоруська сторона була ініціатором інтеграційних процесів. Натомість, починаючи з 2000-х років, російські ініціативи не співпадали з інтересами білоруського керівництва, що обумовило подальші протиріччя в двосторонніх відносинах. Доведено, що на сучасному етапі ні білоруське ні російське суспільство не зацікавлене в об’єднанні у Союзну державу. Зазначено, що поточна криза у відносинах Мінська і Москви має не економічний а політичний характер і може загрожувати дестабілізацією ситуації в Білорусі та уможливлює подальшу ескалацію. Встановлено, що паралельно з інтеграцією, в Білорусі відбуваються процеси пов’язані з розширенням співпраці з іншими країнами, пошуком інвестицій, які спрямовані на зменшення політичного та економічного впливу Росії. Ключові слова: Республіка Білорусь; Російська Федерація; білоруськоросійська інтеграція; Союзна держава; білоруський суверенітет; поглиблення інтеграції; криза інтеграції.
УКРАЇНА–НАТО: СТАН ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТК СПІВРОБІТНИЦТВА
Розглянуто сучасні взаємовідносини України з НАТО та перспективи їхнього розвитку для вироблення спільної політики оборони та безпеки. Автор зазначає,що агресія Російської Федерації проти України, незаконна анексія нею Автономної Республіки Крим, ведення проти неї «гібридної війни», військове втручання в східних регіонах України, постійний військовий, політичний, економічний та інформаційний тиск з боку Росії зумовлюють необхідність пошуку Україною ефективніших гарантій її незалежності, суверенітету, безпеки і територіальної цілісності. НАТО залишається найвпливовішою безпековою організацією, отож політична і військова співпраця з нею для України життєво необхідна. На сьогоднішній день європейська політика НАТО зосереджена, головним чином, на безпекових питаннях, а також на розширенні діалогу як з країнами­ членами, так і з країнами­кандидатами. На думку автора, визначення сучасних особливостей європейської та євроатлантичної політики НАТО та перспектив розвитку нової безпекової політики України, є актуальними. Метою цієї статті є аналіз сучасних взаємовідносин України з Альянсом та їх перспектив розвитку. Проаналізовано затверджену Президентом України 21 лютого 2017 р. Концепцію вдосконалення інформування громадськості щодо співробітництва України з НАТО протягом 2017–2020 років з метою підвищення рівня підтримки громадськістю державної політики у сфері євроатлантичної інтеграції та рівня довіри громадян України до НАТО як ключової інституції у зміцненні міжнародної безпеки. Наведено результати соціологічних досліджень щодо членства України в НАТО, що відображають динаміку громадської підтримки членства України в НАТО. Ключові слова: НАТО-Україна; співробітництво; безпека; соціологічні дані; членство України в НАТО.
Незаконні збройні формування як інструмент гібридної війни
Інструментів досягнення цілей гібридної війни існує багато. І стверджувати, що вони достатньо відомі та вивчені - хибно. Одним з них являються новоутворені збройні формування. У статті розглядаються питання виникнення і розвитку незаконних збройних формувань як одного з головних інструментів досягнення мети гібридної війни в Україні. А також особливості реалізації системи комплексних і взаємозалежних підготовчих та виконавчих заходів країни – агресора в розвитку внутрішньої воєнно-політичної ситуації в Україні та зовнішньої довкола неї. Сформовані рекомендації щодо подальшої боротьби з незаконними збройними формуваннями. Ключові слова: збройні конфлікти, незаконні збройні формування, гібридна війна, партизанська війна, тактика дій, Збройні сили України.
ДЕФІНІЦІЇ СЕПАРАТИЗМУ У НАУКОВОМУ ДИСКУРСІ
Сепаратистські рухи значно посилилися у багатьох державах Європи, насамперед у Великій Британії та Іспанії, які до краху колоніалізму у ХХ ст. були імперіями та розширювали свої території шляхом захоплення сусідніх країн. Сьогодні у межах більшості багатоетнічних держав існують історичні та географічні регіони, де проживають корінні етнічні спільноти, що прагнуть відокремитися та здобути незалежність. Здебільшого економічні чинники та ідентичність, яка ґрунтується на спільній мові, культурі та історії, відіграють значну роль у розвитку сепаратистських рухів. Зауважимо, що діяльність сепаратистських рухів становить загрозу стабільному розвитку та функціонуванню системи міжнародних відносин. Оскільки у міжнародному праві не передбачено, які саме соціальні групи можуть реалізовувати своє право на самовизначення, часто виникає наступна дилема: що переважає, принцип територіальної цілісності держав чи право нації на самовизначення? Сьогодні проблема сепаратизму вийшла за межі внутрішньої політики держави та набула міжнародного значення. Насамперед, це пов’язано з тим, що треті сторони втручаються у конфлікти, щоб дестабілізувати ситуацію у певних державах та посилити свій вплив у конкретному регіоні. Сепаратисти, аби уникнути кримінальної відповідальності та застосування міжнародних санкцій, не вдаються до відкритих збройних нападів на сусідні країни, що є очевидним актом агресії, застосовують методи ведення гібридної війни. В умовах сучасних викликів українській державності та існування реальної загрози територіальній цілісності нашої держави, дослідження сепаратизму як актуальної загрози національній безпеці мають важливе значення. Незважаючи на значну кількість наукових праць, присвячених цьому феномену, необхідно продовжувати здійснювати його комплексне дослідження. Саме тому у статті проаналізовано наукові підходи щодо визначення сепаратизму, досліджено сутність та зміст явища сепаратизму. Ключові слова: сепаратизм; сепаратистський рух; сецесія; іредентизм; націоналізм; етнополітичний конфлікт.
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ЗАСНУВАННЯ КИТАЙСЬКИХ ТА АМЕРИКАНСЬКИХ АНАЛІТИЧНИХ ЦЕНТРІВ
Аналітичні центри – це дослідницькі організації, у яких спеціалісти різних галузей використовують інформацію різних дисциплін для аналізу предметів або областей, які потребують вирішення питань, та пошуку шляхів вирішення цих питань. Створення аналітичних центрів полягало у наданні консультацій країні з формування внутрішньої та зовнішньої політики. Вони були невід’ємною частиною державного апарату та не були комерційними. З розвитком та потребами суспільства класифікація аналітичних центрів урізноманітнювалась. США стали першою країною світу, де з’явилися аналітичні центри. Вони з великою точністю та всебічно аналізують та виносять рішення, мають тісний зв’язок з керівним апаратом країни, впливають на суспільство, корегують політикою у сфері держуправління, економіки, суспільства, військової справи, міжнародні відносини, науки та інше. За останні три десятиліття Китай зробив величезні досягнення в розвитку економіки. Якщо ж подивитись з боку стану аналітичних центрів країни, можна впевнитись, що, незважаючи на їхню кількість, їхній вплив доволі обмежений, а якість потребує покращення. Сьогодні впливові аналітичні центри розташовані, здебільшого, у Пекіні, Шанхаї та інших політичних й економічних центрах країн, вони належать до універсального типу та, здебільшого, фокусуються на державній стратегії. Гальмують модернізацію напрямку діяльності аналітичних центрів відсутність правильного складу кадрів та розподіл між ними роботи, неможливість виготовлення ефективного та перспективного продукту, складність формування впливу на уряд, суспільство та світ. У статті завдяки опису та порівнянню стану розвитку китайських та американських аналітичних центрів, виокремлені значні розбіжності щодо їхнього будівництва та використання. Китай як країна, що розвивається, має безперервно покращувати будівництво своїх аналітичних центрів, розвивати приватні аналітичні центри, збільшувати їхню кількість та масштаб, посилювати впливовість приватних аналітичних центрів, і тільки у такий спосіб можливо сформувати зрілий ринок аналітичних центрів. У XXI ст. професійні кадри – найважливіший стратегічний ресурс. Різні країни заради свого швидкого розвитку прикладають значні зусилля для виховання талантів своєї країни та приваблювання закордонних. З іншого боку, будівництво й розвиток аналітичних центрів – це ключовий момент накопичення стратегічного кадрового запасу. Тільки безперервне накопичення талантів в аналітичних центрах сприятиме протидії нестабільній міжнародній кон’юктурі та вирішенню проблем всередині країни. Ключові слова: аналітичний центр; Китай; США; китайсько-американські відносини.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ЗАХИСТУ ПРАВ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ НА ЦИФРОВОМУ РИНКУ ЄС
Активне використання технологій, постійний обмін інформацією та її використання обумовлюють необхідність чіткого врегулювання відносин в рамках функціонування цифрового ринку. В рамках виконання Угоди про асоціацію між Україною та ЄС видається необхідним дослідження позитивного досвіду регулювання відносин та захисту прав інтелектуальної власності в рамках цифрового ринку Європейського Союзу. У статті досліджено такі акти вторинного права ЄС як директиви та регламенти, які визначають засади та особливості функціонування суб’єктів цифрового ринку ЄС. Зокрема, розглянуто Директиву (ЄС) 2019/789 Європейського Парламенту та Ради від 17 квітня 2019 року, що встановлює правила щодо використання авторських та суміжних прав, що застосовуються до певних онлайн-передач телерадіоорганізацій та повторної передачі телерадіопрограм, та про внесення змін до Директиви Ради 93/83 / ЄЕС (2019), в якій закріплено положення щодо транскордонної передачі теле та радіомовлення; Директиву (ЄС) 2019/790 Європейського Парламенту та Ради від 17 квітня 2019 року про авторське право та суміжні права на Єдиному цифровому ринку та про внесення змін до Директив 96/9 / ЄС та 2001/29 / ЄС (2019), котра доповнила та розширила 7 існуючих директив, що регулюють релевантні питання, Регламент (ЄС) 2019/517 Європейського Парламенту та Ради від 19 березня 2019 року щодо імплементації та функціонування доменного імені верхнього рівня .eu та внесення змін та скасування Регламенту (ЄС) № 733/2002 та скасування Регламенту Комісії (ЄС) № 874/2004 (2019), в якому визначається ряд важливих новацій для доменного імені верхнього рівня .eu та Регламент (ЄС) № 2017/1128 Європейського Парламенту та Ради від 14 червня 2017 р. про транскордонне переміщення інтернет-контент послуг на внутрішньому ринку, в якому чітко регламентована можливості легітимного доступу до портативного інтернет-контенту користувачем в будь-який час та в будь-якій державі-члені ЄС. Ключові слова: цифровий ринок; правове регулювання функціонування цифрового ринку ЄС; доменне ім’я верхнього рівня .eu; портативний інтернет-контент; транскордонна передача інформації.
СИТУАЦІЯ В АЗОВІ ЯК ПЕРЕДУМОВА МІЖНАРОДНОГО СПОРУ
Проаналізовано правову природу, суть та зміст міжнародних протиріч України та Російської Федерації, пов’язаних із анексією Криму, забезпеченням свободи судноплавства Керченською протокою та доступу військових суден України до акваторії Азовського моря. Значну увагу зосереджено на проблемах класифікації такого виду суперечностей, позитивних і негативних сторонах явища для національних інтересів України та можливих перспективах розвитку врегулювання. Наголошено на неприпустимості зволікань української сторони із застосуванням захисних та превентивних засобів у процесі розвитку міжнародного спору з метою заохочення протилежної сторони до мирного врегулювання. Водночас акцентовано увагу на відсутності дієвого ефекту участі третіх сторін у спробах мирного врегулювання протиріччя, відсутності посередників та належного інтересу з боку міжнародних організацій, що звужують можливість політичного маневру України. Особливу увагу зосереджено на тактиці та стратегії розв’язання міжнародного спору Російською Федерацією, її продуманій та взаємопов’язаній політиці нагнітання, розширення чи видозміни міждержавних претензій, зловживання правом, застосування подвійних стандартів, підміни понять, використання міжнародних аналогій для маскування мети поведінки та власних інтересів. Підтверджено домінуючу позицію РФ у взаєминах з Україною та перманентне отримання вигоди, навіть – мінімальної, з будь-якої ситуації, включаючи обмін полонених українських моряків. Запропоновано ширше використання інформаційної складової превентивних заходів з метою применшення або знецінення об’єкту та предмету міжнародного спору задля відвернення інтересу протилежної сторони до спору. Проаналізовано доцільність розгляду питання щодо будівництва каналу через Кримський перешийок Ключові слова: міжнародна ситуація; міжнародний спір; захисні засоби у міжнародному спорі; превентивні засоби у міжнародному спорі.
КРИТЕРІЇ ІДЕНТИФІКАЦІЇ НОРМ JUS COGENS У МІЖНАРОДНОМУ ПРАВІ
Досліджено позиції провідних науковців щодо ідентифікації імперативних норм міжнародного права, розглянуто їх критичні зауваження стосовно проведення такої ідентифікації. Проаналізовано критерії відмежування норм jus cogens від загальних норм міжнародного права, оскільки імперативні норми існують не для задоволення потреб окремих держав, а існують задля вищого інтересу усього міжнародного співтовариства. Наведено класифікацію норм, які не допускають відхилення. Ключові слова: норми jus cogens; імперативні норми; міжнародне право.
СПРИЙНЯТТЯ ПОЛЬСЬКИХ ВИСТУПІВ, ЩО СТОСУЮТЬСЯ ВОЄННИХ РЕПАРАЦІЙ З БОКУ ФРН, У ОНЛАЙН-МЕДІА РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ (ЛИПЕНЬ 2017 Р. – СЕРПЕНЬ 2018 Р.)
У статті проаналізовано комплекс питань репараційних відшкодувань Польщі з боку Федеративної Республіки Німеччина за заподіяну шкоду у роки війни. Наведений аналіз онлайн-медіа Російської Федерації з проблематики репарацій та особливостей політичної оцінки питання, та використання його в польському політичному дискурсі. Проілюстровано заангажованість російських ЗМІ в питанні польських репарацйних домагань до ФРЕ та визначено мотивацію таких матеріалів. Ключові слова: Польща, ФРН, репарації, Російська Федерація, політичний процес.
ЯВИЩЕ ФРАГМЕНТАЦІЇ У ПРАВОВІДНОСИНАХ МІЖ РАДОЮ ЄВРОПИ ТА ЄВРОПЕЙСЬКИМ СОЮЗОМ
У статті досліджено актуальні питання у праві міжнародних організацій та підкреслено особливості правовідносин між Радою Європи та Європейським Союзом. Визначено, що поряд з тісним співробітництвом між регіональними організаціями відбувається і явище фрагментації, яке супроводжується створенням двох правових режимів в рамках однієї регіональної підсистеми, профілірацією міжнародно-правових норм, інституцій та конфліктом юрисдикцій між Європейським Судом з прав людини та Судом Європейського Союзу. Визначено, що окремі прояви фрагментації можна почати спостерігати ще з моменту встановлення взаємин між Радою Європи та Європейським Союзом аж до сучасної динаміки функціонування системи права міжнародних організацій, права міжнародних договорів, права прав людини. Виокремлено сфери та типи фрагментації у взаємовідносинах між міжнародними міжурядовими організаціями Європейського континенту. Виділено один зі способів подолання наслідків фрагментації у сфері захисту прав людини, а саме шляхом приєднання Європейського Союзу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Також значну увагу приділено і дефрагментації, яка частково прослідковується в участі Європейського Союзу у конвенціях Ради Європи, шляхом застосування при цьому положення «про від’єднання». Ключові слова: дефрагментація, Європейський Союз, Європейський Суд з прав людини, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., конфлікт юрисдикцій, положення «про від’єднання», Рада Європи, Суд Європейського Союзу, фрагментація, sui generis.
АРКТИЧНА РАДА – ФОРУМ МІЖНАРОДНОГО СПІВРОБІТНИЦТВА У ПІВНІЧНОМУ ПОЛЯРНОМУ РЕГІОНІ
Проаналізовано діяльність Арктичної ради як форуму міжнародного співробітництва в Північному полярному регіоні. Створення вищезазначеної регіональної міжнародної організації 1996 року започаткувало співпрацю держав з актуальних питань в Арктиці, передусім у сфері охорони навколишнього середовища. Арктична рада об’єднала вісім держав Північного полярного регіону, організації корінних народів Арктики, які мають статус «постійних учасників», та міжнародні організації (міжурядові, міжпарламентські, неурядові), які набули статусу спостерігачів. Як і будь-яка організація, вона має переваги та недоліки. Загалом за час існування Арктичної ради держави під її егідою вдалося прийняти три важливі регіональні міжнародні договори, які регулюють відносини між ними, а також низку актів «м’якого права», що мають політичну вагу. Україна має усі шанси поглибити співробітництво з державами зазначеного регіону як спостерігач в Арктичній раді. Ключові слова: Арктика; регіональна міжнародна організація; «м’яке право»; «постійний учасник»; «процес Рованіемі»; спостерігач.
ОКРЕМІ ПОКАЗНИКИ ПРОДОВОЛЬЧОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ В ГЛОБАЛЬНОМУ ВИМІРІ
Досліджено сучасний стан продовольчої безпеки України за окремими показниками, які застосовуються світовій практиці. Визначено, що Україна має рівень продовольчої безпеки нижче середнього у глобальному рейтингу, причому цей показник щороку погіршується і у глобальному вимірі може бути оціненим швидше незадовільним. Акцентовано на наявності проблем у продовольчому забезпеченні населення України з огляду на зростання загроз в агропродовольчій сфері. Оцінено місце України у світі за показниками якості, достатності та доступності харчування та частки продовольчої товарної залежності. Визначено, що за критерієм достатності харчування Україна не відстає від середнього показника ЄС, хоча й знаходиться нижче від рівня розвинених країн Західної Європи. Однак, за фактичним рівнем споживання спостерігається недостатність майже за всіма продуктовими групами, а також незбалансованість харчування населення, перекоси у бік певних товарно-продовольчих груп, що не забезпечує необхідні порогові критерії належного середньодобового раціону населення. Наголошено, що за критерієм доступності харчування Україна не досягає критичного значення у 60% витрат зі середнього бюджету домогосподарства і відноситься до країн з доходами, нижче середнього рівня. Однак, за достатньої кількості продовольства населення країни не може дозволити собі споживання життєво важливих продуктів харчування на достатньому життєвонеобхідному рівні, що негативно впливає на продовольчу безпеку держави. Доведено, що хоча Україна є значним експортером продукції агропродовольчого сектора на світовому ринку і хоча щороку експорт цієї продукції зростає, однак наша держава відноситься до групи країн з високим рівнем залежності від товарного імпорту і низьким рівнем товарного експорту, що безумовно потребує перегляду пріоритетів політики зовнішньої торгівлі сільськогосподарською продукцією. Зроблено висновки, що з огляду на негативну структуру вітчизняного агропродовольчого експорту, необхідним є терміновий перехід на нові ефективні методи управління загрозами продовольчій безпеці держави та визначення комплексного механізму реалізації забезпечення продовольчої безпеки України шляхом продуманої сільскогосподарської, зонішньоторговельної, інвестиційної, інноваційної, екологічної та інших політик. Ключові слова: продовольча безпека, глобальна продовольча безпека, достатність харчування, доступність харчування, експорт агропродовольчої продукції.
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ПОКАЗНИКІВ ПОДАТКОВОЇ ПОЛІТИКА КРАЇН ЄС, КРАЇН ЦЕНТРАЛЬНОЇ ЄВРОПИ ТА УКРАЇНИ
У статті аналізуються показники податкової політики країн-членів Європейського Союзу, країн Центральної Європи та України за період 2005-2018 років, зокрема: рівень податкових надходжень, податок на прибуток, інші податки на бізнес, податки з доходу, прибутку та приросту капіталу, податки на товари та послуги, податки на робочу силу та нарахування на заробітну платню, час на підготовку та сплату податків, кількість податків. В результаті дослідження ми бачимо ознаки зближення показників податкової політики України та країн-членів ЄС загалом впродовж 2005-2018 рр., особливо починаючи з 2014 р. (після Революції гідності). Тенденції показників податкової політики за останні роки України найбільше збігаються з відповідними тенденціями пост-соціалістичних країн Центральної Європи. Це може бути ознакою того, що Україна проходить подібний шлях реформування податкової політики так само як країни Центральної Європи на шляху до європейської інтеграції. Важливим для України залишається питання справедливого розподілу податкового тиску на бізнес (оптимізувати) та фізичні особи (послабити) задля наближення до показників ЄС. Ключові слова: податкова політика, податкові надходження, оподаткування, бюджет, економіка України, Європейський Союз, країни Центральної Європи.
СОЦІАЛЬНІ ДІАЛЕКТИ У СУЧАСНІЙ ФРАНЦУЗЬКІЙ МОВІ
Стаття є дослідженням фонетико-морфологічних та семантико-стилістичних особливостей арготичної лексики в сучасній французькій мові. Роботу присвячено питанням структурно-семантичних та фонетико-морфологічних особливостей арґотичної лексики у друкованих засобах масової інформації. Проведене дослідження показало, що лексику арґо можна вважати особливою лексичною підсистемою розмовної мови, яка характеризується стійкою тенденцією до проникнення у вищі мовні рівні, завдяки своїм фонетико-морфологічним та семантичним особливостям. Проведена систематизація фонетичних та семантичних процесів в арґотичному словнику. Нами помічено, що арґо з мовної точки зору являє собою експресивну лексичну підсистему розмовної мови, яка характеризується великим експресивним потенціалом і швидкими змінами словникового складу і яка проникає у вищі рівні французької мови. З точки зору сучасного мовознавства французька мова може розглядатися у вертикальному та в горизонтальному зрізах. Горизонтальний поділ спричинений існуванням діалектного членування французької мови. Вертикальний поділ пояснюється існуванням суспільних груп, які використовують той чи інший соціолект. Аналізуючи еволюцію визначення арґо, можна припустити, що у своєму розвитку арґо пройшло шлях від мовного табу до особливої лексичної підсистеми літературно-розмовної мови. Нами помічено, що важливою є проблема розрізнення арґо та розмовної мови, адже, незважаючи на наукове та практичне зацікавлення проблематикою розмовної мови, на появу численних досліджень, що призвели до створення колоквіалістики, як особливого розділу мовознавства, ряд аспектів розмовної мови (підходи до її ідентифікації, розмежування розмовної мови та споріднених феноменів) залишаються недостатньо висвітленими. Розмовна мова (просторіччя), згідно сучасних лінгвістичних тверджень займає проміжне становище між розмовно-літературною мовою, діалектами та соціолектами. Нами помічено, що демократизація норм літературної мови призвела до виникнення літературно-розмовної форми розмовної мови. Таке поєднання літературної та розмовної мови спричинене характером суспільного розвитку. Ключові слова: арго, жаргон, сленг, французька мова, діалекти, арготична лексика, жаргонізми, ненормативні варіантні елементи, семантика, фонетика, морфологія, засоби масової інформації.
Фразеологічні одиниці та їхНІ трансформації
Особливість французьких фразеологізмів зводиться до їхнього частого використання в мові наукового, ділового та публіцистичного стилю. Це вислови з античної літератури, грецькі та латинські фразеологізми без перекладу. Побудова словосполучень передбачає певні типи і засоби синтаксичного зв’язку, семантику та граматичні особливості компонентів, лексичну та стилістичну диференціацію компонентів. Основну роль у формуванні висловлювання відводять дієслову, оскільки воно виражає спосіб дії (наказовий, умовний…), її завершеність чи незавершеність, умовність чи безумовність. Окрім граматичних значень, дієслово передбачає власну семантику, тобто сполучуваність дієслова з іменниками, прислівниками або прийменниками. Важливу роль відводять явищу поширення значення компонентів чи складових фразеологізму, коли додаткові компоненти підсилюють чи актуалізують основне значення фразеологізму та додають більшої експресивності певній фразеологічній одиниці. Значної уваги заслуговують словосполучення, в яких внутрішня форма зумовлена вживанням прийменників, сполучників, які слугують для передачі різних обставинних значень. Тобто додаткові компоненти актуалізують основне значення фразеологізму. Ключові слова: фразеологізми; буквальне значення; ідіоми; образність.