Вісник Львівського університету. Серія юридична
“Вісник Львівського університету. Серія юридична” висвітлює актуальні проблеми теорії та історії держави і права, питання удосконалення інститутів конституційного, цивільного, трудового, кримінального та інших галузей права, шляхи поліпшення правового регулювання процесуально-юридичної діяльності в сучасній Україні. У збірнику публікуються оригінальні, не опубліковані раніше, відредаговані наукові статті, які відповідають сучасному рівню розвитку юридичної науки і мають наукову та практичну цінність. Виходить з 1949 року. Сфера розповсюдження: загальнодержавна, зарубіжна. Збірник має міжнародну акредитацію – він зареєстрований у Міжнародному центрі періодичних видань (Франція) – ISSN. Має повнотекстову мережеву версію в Інтернеті на платформах Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського Національної академії наук України, у Google Scholar. Збірник індексується в міжнародній наукометричній базі даних Index Copernicus International. Категорія читачів: науковці, педагоги, студенти, аспіранти, працівники органів місцевого самоврядування, державних адміністрацій, суду, правоохоронних органів, правової служби на підприємствах, установах, організаціях, адвокати. Оригінальна версія збірника: електронна. Реєстрація суб'єкта у сфері онлайн медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 2232 від 27.06.2024 р. Ідентифікатор медіа R40-04816 Включено до категорії «Б» Переліку електронних фахових видань (Наказ МОН України від 23.12.2022 р. № 1166). Друкується за ухвалою Вченої Ради Львівського національного університету імені Івана Франка. Мови видання: українська, англійська (змішаними мовами). Виходить 1-2 рази на рік. Статті подаються до 1 березня та до 1 жовтня. Головний редактор: Бурдін Володимир Миколайович , д-р юрид. наук, проф. Заступник головного редактора: Герц Алла Анатоліївна, д-р юрид. наук, проф. Відповідальний секретар редколегії: Шандра Роман Станіславович, канд. юрид. наук, доц.
Львівський національний університет імені Івана Франка
Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з наступними умовами: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
ІНФОРМАЦІЙНА СВОБОДА ЯК БАЗОВА КАТЕГОРІЯ В КОНЦЕПЦІЇ ІНФОРМАЦІЙНИХ ПРАВ ЛЮДИНИ: ХАРАКТЕРИСТИКА ПРАВОВОГО ЗМІСТУ
Визначено зміст інформаційної свободи людини як комплексної і синтетичної категорії у концепції інформаційних прав людини, що відповідно відображає антропосоціальне призначення цієї свободи. На підставі аналізу новітніх українських загальнотеоретичних розвідок вивчено особливості встановлення системних зв’язків між загальною теорією прав людини й теоріями інформаційного права й інформаційних відносин як філософсько-світоглядної проблеми. Зауважено, що ключовим у визначенні певних можливостей «природними» можна розглядати не так їхню божественну природу, як необхідний зв’язок між ними та збереженням і розвитком людини й суспільства за певних історичних умов. З огляду на те, що і мораль («природне право»), і юридичне право (позитивне) спрямовані на охорону свободи вираження поглядів, попри їхню сутність і незважаючи на переконаність людини в достовірності фактів, про які вона повідомляє. Доведено, що звужувати сутність поняття «погляди» лише припущеннями не обґрунтовано. Наголошено на важливості розрізнення інформації як фактологічних тверджень, з одного боку, та поглядів і переконань як особливої інформації – з іншого. Сформульовано дефініцію поняття «інформаційна свобода», змістом якої є невід’ємні буттєві можливості вільно збирати, зберігати, використовувати, передавати, поширювати інформацію, вільно виражати своє сприйняття й розуміння фактів і ставлення до них. Наведено позиції Конституційного Суду України та провідних вітчизняних учених, висвітлено положення резолюцій Генеральної Асамблеї ООН, актів ЮНЕСКО. На цій основі зроблено висновок, що у визначенні поняття «свобода вираження поглядів» варто зважати на фактологічну та аксіологічну складові інформації. Підкреслено, що в інформаційному дискурсі така свобода містить компоненту інформаційної свободи, а її сутність н
Copyright (c) 2025 Вісник Львівського університету. Серія юридична
ОСОБЛИВОСТІ ТЕХНІКИ НОРМОПРОЄКТУВАННЯ В ПОЛЬЩІ
Досліджено нормативне закріплення техніки нормопроєктування в Польщі та проаналізовано доктринальні підходи до її розуміння. Визначено широкий і вузький підхід до розуміння цього правового явища: в найширшому значенні під правотворчою технікою розуміють і правила формулювання та систематизації правових приписів, і правила щодо методики приготування проєктів нормативно-правових актів і правотворчої процедури, а в найвужчому розумінні – сукупність правил, що стосуються суто внутрішньої систематики нормативно-правового акта. Акцентовано увагу на різних підходах до визначення природи законодавчої техніки, зокрема визначеннях Урядового центру законодавчої діяльности, та на її значенні для формування належної правової системи. Наведено правові позиції Конституційного суду Польщі щодо ролі законодавчої техніки в правовій системі Польщі та її важливости для розвитку демократичної правової держави. Виявлено, що Конституційний суд Польщі розглядає засади законодавчої техніки як праксеологічний канон, ігнорувати який суб’єкт правотворення не може. Перелічено акти, які регулюють питання законодавчої техніки в Польщі. Здійснено ґрунтовний аналіз приписів Розпорядження Голови Ради Міністрів Польщі від 20 червня I. Vozniak ISSN 2078-4503. Вісник Львівського університету. Серія юридична. 2025. Випуск 80 25 2002 р. у справі «Засади законодавчої техніки». Перелічено головні принципи законодавчої техніки. Описано структуру законодавчого акта та класифікацію видів нормативних приписів відповідно до вимог «Засад законодавчої техніки». Наголошено на особливостях техніки нормопроєктування в Польщі (епізодичні положення, ввідні закони, обов’язок видавати консолідовані тексти нормативно-правових актів), а також здійснено огляд критики окремих інструментів законодавчої техніки. Описано ті особливості польської техніки нормопроєктування, які пов’язані з виконанням зобов’язань щодо адаптації національного законодавства до законодавства ЄС. Означено ті особливості польської законодавчої техніки, рецепція яких в українську правову систему могла би бути доцільною. Зроблено висновки про перспективність подальших досліджень польської техніки нормопроєктування з метою рецепції її окремих підходів.
УЧАСТЬ ПРЕДСТАВНИКІВ ГРОМАДСЬКОСТІ У ЗДІЙСНЕННІ КОПНОГО СУДОЧИНСТВА ЗА УКРАЇНСЬКИМ ЗВИЧАЄВИМ ПРАВОМ
Проаналізовано особливості участі представників громадськості у здійсненні копного судочинства за українським звичаєвим правом. Українське звичаєве право є важливою національною цінністю і надбанням, частиною української духовної культури, в якому відображено його сутність. Виявом авторитету українського звичаєвого права є формування на його основі копних (громадських) судів на українських землях (XІV–XVІІІ ст.). Особливого значення в нормах українського звичаєвого права приділено здійсненню судочинства. Діяльність копних судів на українських землях свідчило про його демократичний характер, доступність народу до здійснення судочинства, дотримання копними суддями доброчесності під час здійснення судочинства. Зазначено, що історія формування демократичних елементів щодо участі громадськості у здійсненні правосуддя, доброчесності і доступу до судочинства на українських землях сягає глибокої давнини. Перші судові органи на українських землях формувалися вже у додержавному суспільстві східних слов’ян. Ними стали додержавні общинні суди, які функціонували у формі судових повноважень старшин родових спільнот. Перші форми участі представників суспільства у здійсненні судочинства існували в українському праві ще в додержавний період. У судовій системі Києво-Руської держави важливе місце займали вервні суди, що були органами судочинства територіальних громад-вервів. Вони значною мірою нагадували суд присяжних, однак вирішували не тільки питання факту, а й повинні були призначати покарання винним у злочині. У XIV ст. відбулася трансформація вервних судів у копні суди, які також були виборними колегіальними органами громадського судочинства, що керувалися у своїй діяльності насамперед нормами українського звичаєвого права. Склад копних судів формувався демократичним шляхом унаслідок обрання по кожній справі громадами (зазвичай, сільськими), що входили до складу копного округу, відповідної кількості копних суддів. Копні суди, засідання яких відбувалося переважно просто неба за широкої участі громадськості, розслідували злочини, вирішували цивільні та кримінальні справи, виконували прийняті ними декрети. Діяльність копних судів на українських землях свідчило про його демократичний характер, доступність народу до здійснення судочинства. До того ж між копними судами і державою існував функціональний зв’язок, який проявлявся в участі вижів і возних у копному судочинстві, можливості оскарження копних декретів у державних судах тощо. До компетенції копних судів належали і цивільні, і кримінальні справи (зокрема, справи про тяжкі злочини). Показано, що склад копного суду становили копники, тобто копні судді (судні мужі) та присутня на судовому розгляді громада. Копні судді добре знали українське звичаєве право, мали загострене почуття справедливості та відповідальності, відзначалися високою моральною чистотою, чесністю, жили чесно, дотримувалися правил моралі та звичаєвого права. Тільки вони мали право прийняти рішення у справі. Окрім копних суддів, на велику копу запрошували по одному– двох чоловіків із трьох сіл сусіднього копного округу. Вони мали назву в копному судочинстві «люди сторонні». У них не було права голосу, проте ці суб’єкти процесу слідкували за ходом судового розгляду. На засіданні копного суду могли бути присутні поміщики та державні чиновники, але також без права голосу. Решту копного зібрання становило селянство (громада), тобто публіка, обов’язкова участь якої в кожному засіданні копного суду максимально забезпечувала гласність судового процесу. Наголошено, що історичний досвід організації та діяльності копних судів в Україні свідчить про наявність в українського народу демократичних традицій здійснення правосуддя. Українське звичаєве право передбачало доступ громадськості до правосуддя, доброчесність суддів, виокремлювало моральний приклад неупередженості, об’єктивності та динамічності копних судів в Україні. Як видається, сьогодні кожен суддя повинен вміти проникнути в дух і зміст права та виховати в собі відчуття справедливості, адже тільки таке судочинство можна буде назвати правосуддям. Національний історичний правовий досвід свідчить, що доступ до правосуддя і доброчесність суддів є властивими рисами українського права, які формувалися і функціонували на українських землях упродовж століть. З досвіду діяльності копного судочинства в Україні упродовж XIV–XVIII ст. випливає, що для сучасного українського судді доброчесність має сприйматися як його професійна незалежність, чесність, неупередженість, непідкупність, сумлінність, дотримання етичних норм та демонстрація бездоганної поведінки в професійній діяльності та особистому житті, а також стосовно яких немає сумнівів щодо законності джерел походження майна, відповідності рівня життя судді або членів його сім’ї задекларованим доходам та ін. Доступ до правосуддя та доброчесність судді є також важливими під час розбудови громадянського суспільства та демократичної, правової держави.
ГРОМАДСЬКО-ПОЛІТИЧНА ТА КУЛЬТУРНО-ПРОСВІТНЯ ДІЯЛЬНІСТЬ ВИПУСКНИКА ЛЬВІВСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ, АДВОКАТА ІВАНА КОБИЛЕЦЬКОГО (1873–1945)
Проаналізовано громадсько-політичну та культурно-просвітню діяльність українського адвоката Івана Кобилецького (1873–1945). Зазначено, що громадсько-політичну діяльність І. Кобилецький розпочав ще в студентські роки. Під час навчання на юридичному факультеті Львівського університету він був офіційним відповідальним редактором львівського студентського місячника «Молода Україна: Часопись української молодіжи», який мав державницьке й соціал-демократичне спрямування. Показано, що І. Кобилецький підтримував тісні контакти з І. Франком. Вони підтримували товариське спілкування, листувалися, разом брали участь у громадсько-політичних та культурно-просвітницьких заходах. І. Кобилецький збирав для І. Франка фольклорні записи, історичні документи, писемні пам’ятки й стародруки, а після смерті І. Франка дбав про вшанування пам’яті письменника й популяризацію його творчості, публікував мемуарні й меморіальні франкознавчі статті. І. Кобилецький брав активну участь у політичних і громадсько-культурних заходах Галичини. Заслуговує на схвалення ініціатива й організація І. Кобилецького та його однодумців відкрити народну читальню «Просвіти» в рідному селі Ясениці-Сільній наприкінці 1900-го або на початку 1901 р. Наголошено, що І. Кобилецький за своїми політичними переконаннями був соціалдемократом. Він активно віддавався соціально-політичній роботі: організовував робітничі гуртки, надавав правову допомогу щодо захисту прав та інтересів робітників, створював народні читальні «Просвіти» в галицьких селах, зокрема, і у своєму рідному селі. З проголошенням Західно-Української Народної Республіки І. Кобилецького призначено військовим прокурором Третього Галицького Корпусу в Українській Галицькій Армії, де разом з армією пройшов її увесь бойовий шлях. У ЗУНР, на відміну від Центральної Ради УНР та Директорій УНР, було утворено повноцінну судову систему, яка враховувала і військове судочинство, що складалося на різних етапах Найвищого військового Трибуналу, військових обласних суддів. І. Кобилецький у 1900–1930-х рр. – активний член Української соціал-демократичної партії у Галичині (УСДП). У середовищі галицьких соціал-демократів 1920–1930-х рр. І. Кобилецький, як і його колега, відомий галицький адвокат і науковець Володимир Старосольський, належали до правого крила УСДП, яке критично ставилося до соціалістичних експериментів у Радянському Союзі, до репресивного комуністичного режиму і його пропаганди, зокрема до згортання українізації, посилення російського шовінізму. І. Кобилецький не сприймав радянського трактування творчості І. Франка, а залишався щирим його шанувальником, виокремлюючи в його літературній спадщині ранні твори на бориславсько- І. Бойко, М. Кобилецький ISSN 2078-4503. Вісник Львівського університету. Серія юридична. 2025. Випуск 80 41 робітничу й соціально-революційну тематику. І. Кобилецький прагнув організувати видання всієї творчої спадщини свого знаменитого земляка. Під час німецької окупації І. Кобилецький знову провадив у Дрогобичі свою адвокатську канцелярію від серпня 1941 р. У липні 1944 р. І. Кобилецький з родиною емігрував до Відня. Помер 21 січня 1945 р. Його дружина померла в Чикаго 30 липня 1956 р. Нащадки І. Кобилецького проживають у США, його син також став відомим адвокатом. У висновках зазначено, що постать І. Кобилецького належить до плеяди яскравих особистостей в українській історії. Активна громадсько-політична та культурно-просвітницька діяльність І. Кобилецького – галицького інтелігента, адвоката, патріота мала важливе значення для відродження України. Його професійна та громадська діяльність була спрямована на захист прав рідного народу, на збереження та популяризацію творчості І. Франка, пам’яті про славні традиції минулого, а також для підвищення рівня національної свідомості та національного духу своїх сучасників. Займаючи активну громадянську позицію, здійснюючи культурно-просвітницьку, публіцистичну та правозахисну діяльність, І. Кобилецький став виразником реалізації української національної ідеї та багатовікових прагнень українського народу до незалежності, що свідчило про його глибоку любов і відданість своїй Батьківщині. Професійна діяльність і громадянська позиція І. Кобилецького є прикладом наслідування для сучасних юристів України.
ВПЛИВ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ АВСТРІЙСЬКОЇ МОНАРХІЇ НА РОЗВИТОК БАНКІВСЬКОЇ СПРАВИ У ГАЛИЧИНІ (ДРУГА ПОЛОВИНА ХVІІІ–ХІХ СТ.): ІСТОРИКО-ПРАВОВІ АСПЕКТИ
Проаналізовано вплив державної політики Австрійської монархії на розвиток банківської справи у Галичині (друга половина ХVІІІ–ХІХ ст.). Зазначено, що банківська справа у Галичині, зокрема у місті Львові, активно розвивалася після приєднання Галичини до складу Австрійської монархії. У Львові спочатку позики під заставу майна надавали багаті міщани, згодом виникли перші кредитні установи при найбільших львівських конфесіях, на зміну яким прийшли класичні банківські установи. В австрійський період банківські установи Львова відіграли важливу роль у розвитку регіонального залізничного транспорту і нафтовидобутку. Крім того, багато банків виступали замовниками будівництва монументальних будівель під свої штаб-квартири та філії. До початку XX ст. в Австро-Угорщині склалася особлива модель фінансової системи, у якій банки були пов’язані з промисловістю і залізничним транспортом. Ця модель була близька до німецької фінансової системи, оскільки створювалася під впливом німецької фінансової культури, але були в ній і свої особливості: у поліетнічній Австрійській імперії існувало декілька взаємопроникних фінансових систем зі своїми власними центрами у Відні, Будапешті, Празі, Кракові та Львові. Вся банківська система Галичини залежала від кредитів Австро-Угорського та іноземних банків, які були присутні у Львові. Наголошено, що державна політика Австрійської імперії у Галичині була спрямована розвиток банківської діяльності, яка визначалася господарською кон’юнктурою і напряму залежала від політичної ситуації. Численні війни, які проводила Австрійська імперія, негативно впливали на фінансовий стан країни, змушуючи уряд брати позики і в інших держав, і у власних заможних громадян. Період середини XVIII – початку ХІХ ст. у Австрійській монархії характеризувався нестабільністю фінансової системи і банківського сектора зокрема. На той час припадає упорядкування правових основ банківської діяльності і створення Національного банку Австрії 1816 р., покликаного сприяти фінансовій стабільності та розвитку економіки. Втім, банківське законодавство мало низку недоліків, усунення яких припало вже на другу половину ХІХ ст. Показано, що в австрійський період у Львові 1841 р. створено Галицьку офіційну кредитну установу, 1842 р. – Галицьку ощадну касу, 1843 р. – Галицьке земське кредитне товариство, 1859 р. – Галицьку офіційну кредитну установу, яка мала виданих 1 188 іпотек на суму 48 530 000 флоринів, та випущених цінних паперів на суму 12 080 400 флоринів, її резервний фонд становив 854 046 флоринів 93 крейцера. З 1860 р. у Львові діяли наступні фінансові установи: філія привілейованого австрійського національного банку; Галицька ощадна каса, що розташовувалася в приміщенні міської ради; Галицька офіційна кредитна установа, що розташовувалася в корпусі № 23 1/4 Інституту Оссолінських; привілейоване кредитне агентство «Піус Монс» при Вірменській церковній митрополії; позиковий фонд Франца Йосипа. З 1867 р. у Львові відкрито Галицький акціонерний іпотечний банк, 1869 р. – відкрито Селянську кредитну установу, 1871 р. у Львові також діяла Селянська кредитна установа, яка знаходилася на вулиці Єзуїтській. У 1873 р. відкрито Галицький кредитний банк, Аграрно-кредитну установу для Галичини та Буковини, 1874 р. створено Галицьку авансову касу, яка надавала позики під особисту поруку третьої особи, що приймала на себе зобов’язання погашення боргу в разі їх невиконання боржником. Отримання позики боржник засвідчував скриптом або векселем, які солідарно зобов’язували боржника і поручителя. Погашення кредиту здійснювалося щотижневими або щомісячними платежами, розподіленими на всю суму боргу (включаючи комісію). У Львові з 1878 р. діяли наступні фінансові установи: Галицька ощадна каса, яка знаходилася на вул. Ягеллонській 5.; Галицьке земське кредитне товариство, яке знаходилось на вул. Кароля Людвіка 1 та видавало позики під 5 % річних з 1% амортизації; філія привілейованого Австрійського національного банку, яка знаходилась на вул. Кароля Людвіка 3; Галицький акціонерний іпотечний банк, який видавав іпотечні позики під 6 % річних та розташовувався на пл. Галицькій 15; Селянська кредитна установа, яка знаходилася на вул. Ягеллонській 14; філія упривілейованої австрійської кредитної установи для торгівлі та промисловості, що розташовувалася на вул. Кароля Людвіка 33; Галицький кредитний банк, що знаходився на вул. Валовій 4; Аграрнокредитна установа для Галичини та Буковини; Привілейоване кредитне агентство «Піус Монс», що знаходився на вул. Вірменській 9; Галицька заставна та кредитна установа, що знаходилася у партері Театру; Галицька авансова каса, знаходилася на вул. Галицькій 21 та налічувала 1 641 учасника з річним оборотом в 1 105 615 злотих та ін. Акцентовано, що в Галичині у складі Австрійської монархії відбулося становлення та розвиток банківської справи в нових економічних умовах переходу від Середньовіччя до Нового часу. Австрійська імперія прагнула встановити контроль над банківською діяльністю, впорядкувати процедуру позик, визначити максимальний відсоток кредитування тощо. Значні зміни відбулися у Галичині, зокрема було створено низку банківських установ, завдяки яким активізувалися економічні відносини та було досягнуто значних успіхів у розвитку сільського господарства та промисловості.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ГОТІВКОВИХ РОЗРАХУНКІВ У СФЕРІ БАНКІВСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В ГАЛИЧИНІ (1772–1918)
Проведено історико-правовий аналіз правового регулювання готівкових розрахунків у сфері банківської діяльності в Галичині (1772–1918 рр.), що матиме практичне значення для сучасних процесів удосконалення чинного законодавства України. Зазначено, що фінансова реформа 1892 р. в Австро-Угорщині була ключовим кроком до модернізації грошовокредитної системи імперії. Реформа сприяла інтеграції економіки Австро-Угорщини в міжнародну фінансову систему й зміцненню її фінансової репутації. Показано, що до реформи 1892 р. основні розрахунки здійснювалися срібними гульденами. Золото використовували для збереження багатства або великих комерційних операцій. Утім нестача золота в обігу обмежувала його використання в повсякденних операціях. Після реформи 1892 р. золоті монети корон використовувалися для великих операцій та забезпечення міжнародних платежів. Срібні монети залишалися поширеними серед населення для дрібних платежів. У період Першої світової війни (1914–1918) через військові витрати та економічну кризу обіг золота та срібла суттєво зменшився. Грошова система фактично перейшла до паперових грошей, і обмін банкнот на золото був призупинений. Золоті резерви використовувалися для фінансування війни. Війна завершила епоху золотого стандарту, підштовхнувши грошову систему до паперових грошей та інфляції. Акцентовано, що державний бюджет Австрії/Австро-Угорщини формувався за рахунок податків з населення (земельний, прибутковий, торговий), митних зборів, державних монополій (зокрема, на сіль, тютюн) і прибутків від державних маєтків. До утворення АвстроУгорщини у 1867 р. державний бюджет формувався на основі централізованої системи управління. Основним органом, відповідальним за складання бюджету, був імператорський двір. Значну роль у плануванні бюджетних статей відігравала Надвірна канцелярія. Основні видатки включали військові потреби (порівняно великий відсоток через постійні війни у Європі), утримання адміністрації та монархічного двору, забезпечення інфраструктурних проєктів (побудова залізниць, портів). Галичина забезпечувала незначні надходження до бюджету, переважно через податки та митні збори. Особливу роль відігравав сільськогосподарський сектор, оскільки Галичина залишалася аграрним регіоном, а також експлуатація природних ресурсів, таких як сіль. Інвестиції в інфраструктуру регіону були значно меншими, ніж в інші частини імперії (банки схилялися до надання кредитів великим землевласникам, а не промисловцям). Відтак Галичина залишалася одним із найбідніших регіонів імперії. Економічні труднощі спонукали наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. до масової еміграції галицьких селян за океан. На початку ХХ ст. Галичина стала важливим центром нафтовидобутку, що вплинуло на її економічну роль у державі. Видобуток нафти в Дрогобичі та Бориславі в кінці ХІХ ст. приніс додаткові надходження до бюджету. Наголошено, що правове регулювання готівкових розрахунків в Австрії та АвстроУгорщині забезпечувало стабільність валютної системи, сприяло економічному розвитку, але вимагало постійного вдосконалення під впливом кризових явищ. У період 1772– 1918 рр., коли Галичина перебувала в складі імперії Габсбургів, правове регулювання готівкових розрахунків базувалося на спеціальних законах, імператорських циркулярах, які встановлювали єдині правила випуску, обігу та вилучення готівки, а також міжнародних угод. Віденська монетна конвенція 1857 р. забезпечувала стабільність монетної системи, гармонізувала обіг валют із сусідніми державами та сприяла розвитку міжнародної торгівлі. Перехід від біметалізму (срібного і золотого стандарту) до золотого стандарту в 1892 р. дозволив створити більш стійку фінансову систему, хоча кризові явища під час воєнних конфліктів знижували її ефективність. Регуляторна роль імператорських указів і циркулярів була важливою для забезпечення правового регулювання, проте в умовах економічних викликів (криз) система часто була змушена адаптуватися через надзвичайні заходи.
АРХЕТИП СТУДЕНТА ЮРИДИЧНОГО ФАКУЛЬТЕТУ ЛЬВІВСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ З ХVII СТОЛІТТЯ
Досліджено особливості підходів до виховання студента юридичного факультету Львівського університету з ХVII ст., як приклад для їх вдосконалення у Львівському університеті. Висвітлено архетип студента юридичного факультету Львівського університету та наукові підходи до викладання правознавства. Сформовано правові основи для кращого засвоєння та впровадження нових методик до викладання права з часів римських юристів. Показано внесок у розвиток юридичної освіти львівських правників, тенденції формування традиції викладання права у Львівському університеті. Доведено неодноразово, що розвиток юридичної освіти розпочато з 1661 р. – у Львівському університеті, що засвідчує, яку давню традицію розвитку має університет та юридичний факультет у його структурі. Проаналізовано, що юридична освіта у Львівському університеті сягає витоками 20 січня 1661 р., коли король Речі Посполитої Ян ІІ Казимир видав указ про відкриття у Львові університету, в якому дозволив викладати римське і канонічне право. З’ясовано, що римське право лежить в основі багатьох сучасних галузей права. Обґрунтовано позицію для наслідування з метою якісного покращення викладання юридичної освіти у Львівському університеті з метою її популяризації у світі. Аргументовано сучасні тенденції до розкриття поняття архетипу студента, його виховання і становлення як фахівця.
РУСЬКА ПРАВДА У ПРАЦЯХ НІМЕЦЬКИХ ДОСЛІДНИКІВ
Показано роль і місце німецьких науковців у дослідженні Руської Правди та інших джерел права Києво-Руської держави. Проаналізовано праці Августа Людвіга Шлєцера, Йогана Філіпа Густава фон Еверса, Олександра фон Рейнца, Густава Розенкампфа, Йогана Георга Неймана, Евальда Зігмунда Тобіена, Леопольда Карла Гетца, Йожефа Коллера, Дітера Штрауха, Гюнтера Барановські. Німецькими науковцями, починаючи з Йогана Філіпа Густава фон Еверса, проведено порівняння Руської Правди з джерелом права європейських народів, зокрема германських, і вказується на вплив германського і скандинавського права на Руську Правду. Німецькі дослідники Евальд Зігмунд Тобіен, Леопольд Карл Гетц, Гюнтер Барановські здійснили переклад низки списків та редакцій Руської Правди на німецьку мову з детальним коментуванням її статей. Показано, що праці німецьких науковців мали вплив на українських і російських дослідників Руської Правди. Густав Еверс писав, що співпраця між германцями, франками і русинами (українцями) відбулася задовго до посольства княгині Ольги до германського імператора, а Великий київський князь Ярослав Мудрий прагнув налагодити свої дружні стосунки зі західними сусідами. Йоган Еверс також писав, що в Руській Правді містяться окремі положення норманського права. Під впливом Густава Еверса, який працював на території російської імперії в Дерпсь- кому (Тартунському) університеті працювали й інші німецькі науковці: Александр фон Рейц, Густав Розенкампф, Евальд Тобіен. Олександр Рейц писав, що усі варварські кодекси Європи, включаючи Руську Правду, мали один і той же зміст, на межі слов’янського і германського світів, якими були річки Ельба і Одер. Народи передавали дух юрисдикції і навіть мову законодавства, про що свідчить змішання загальнослов’янських юридичних термінів з германським. Руська Правда, на його думку, походила з європейської правової сім’ї. Евальд Тобіен писав, що Найдавніша Правда (Правда Ярослава) була створена в додержавний та дохристиянський період, а усі списки Поширеної редакції походять від одного «материнського рукопису». Евальд Тобіен вперше опублікував усі видані на той час списки і редакції Руської Правди в одному виданні. Професор Боннського університету Леопольд Карл Гетц у 1909–1913 рр. у своїй чотирьохтомній праці опублікував текст Руської Правди німецькою мовою їх детальним коментарем. Леопольд Гетц вважається одним із найавторитетніших дослідників Руської Правди. Він також підтримував позицію Евальда Тобіеса, що Руська Правда була створена до прийняття християнства, приблизно у середині ІХ ст. на основі давньоукраїнського звичаєвого права, а місцем її створення був Київ. На його думку, норми германо-скандинавського права мали більший вплив на Руську Правду, ніж норми візантійського права. Позицію Леопольда Гетца підтримував інший німецький науковець Йожеф Коллер, який писав, що германо-скандинавське право в Києво-Руській державі почало поширю- ватися після утвердження норманської династії. Про вплив шведського права на Руську Правду вказує сучасний німецький науковець, професор Кельнського університету Дітер Штраух. Руську Правду німецькою мовою з їх детальним коментарем та інші наукові праці в яких досліджується Руська Правда, опублікував професор Боннського університету Гюнтер Барановські. Він провів порівняльний аналіз Руської Правди з джерелами германського і візантійського права.
ІВАН КЕДРИН – ЗНАКОВА ПОСТАТЬ В ІСТОРІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПОЛІТИКО-ПРАВОВОЇ ДУМКИ
Висвітлено роль І. Кедрина-Рудницького – українського громадсько-політичного діяча і публіциста, який, проживши майже століття, практично усе життя присвятив боротьбі за утвердження української державності, хоча для широкого загалу він маловідомий. Досліджено надзвичайно цікаву й повчальну інтелектуальну спадщину І. Кедрина-Рудницького, яка знайомить з глибокою, неупередженою аналітикою тих історичних процесів, які відбувалися в Галичині та Наддніпрянщині в період Перших національно-визвольних змагань та в довоєнні роки. Особливо актуальними є спогади, які охоплюють основні періоди в його драматичній, сповненій життєвих випробувань, біографії і характеризують як мислителя, громадсько-політичного діяча, журналіста та ідеолога української політико-правової думки національно-демократичного спрямування. Простежено становлення І. Кедрина-Рудницького як особистості. Показано, що на формування його світогляду значний вплив мало перебування в Києві, куди він потрапив, вирвавшись із російського полону, де знаходився після поранення як вояк австро-угорської армії. Навчання на історично-філософському факультеті, знайомство з професором Агатангелом Кримським, робота в українських державних установах, газетах «Громадське Слово» і «Промінь», буремні події, що змінювались наче в калейдоскопі (діяльність Центральної Ради, захоплення Києва більшовиками, вступ німців до Києва, гетьманський переворот, прихід до влади Директорії, її падіння під натиском військ більшовицької росії), все це зробило його «універівцем», який непохитно дотримувався україноцентричних поглядів у житті і в суспільно-політичній діяльності. Наголошено, що ідею соборності українських земель І. Кедрину-Рудницькому доводилося захищати в гострій ідеологічній боротьбі з опонентами і в Галичині, і в Наддніпрянщині. Встановлено, що у своїх творах на культурологічні, історично-політичні і правничі теми публіцист обґрунтував засадничі принципи формування української політико-правової думки, яких послідовно дотримувався у своїй державотворчій діяльності.
ПОГЛЯДИ ЛЕВА РЕБЕТА НА МОВУ ЯК ВАЖЛИВИЙ ЧИННИК ФОРМУВАННЯ НАЦІЇ ТА ЇЇ ДЕРЖАВНОСТІ: ПОЛІТИКО-ПРАВОВІ АСПЕКТИ
Проаналізовано погляди Лева Ребета на мову як важливий чинник формування нації та її державності, акцентовано увагу на політико-правових аспектах. Зазначено, що важливим чинником формування нації (народу), атрибутом державності є мова. Сучасна українська мова є багатовіковим надбанням українського народу. Історичний досвід багатьох прогресивних і організованих європейських держав свідчить, що становлення народу пов’язане з формуванням його мови. Усі сторони суспільного життя, процеси пізнавальної і творчої діяльності людини, кожний момент її свідомості супроводжуються мовою. Вона є найважливішим засобом спілкування між людьми. Збереження, вивчення та розвиток культури неможливі без вивчення мовного коду нації (народу), без визначення ролі мови як форми самовираження культури та засобу її формування. Саме мова визначає етнічну належність носіїв культури, є важливим чинником національного розвитку. Вона є носієм нематеріальної спадщини кожного народу, адже відображає етнокультурні, психологічні й міфологічні уявлення та переживання. Мова є важливим атрибутом і ознакою державності. Зазначено, що в розвиток теорії нації, визначенні важливості мови як передумови і наслідку формування нації значним був внесок українського дослідника теорії і практики розбудови нації Лева Ребета, який посідає особливе місце в плеяді українських правників XX ст. Він є автором однієї з найбільш довершених теорій виникнення і розвитку нації. Мова на думку Л. Ребета відіграє важливе місце в формуванні нації. У своїй праці «Теорія нації» вчений наголошував, що з уваги на свої суттєві властивості (як посередниця при обміні думок та як властивий творець всієї людської думки) мова являє собою, як видається, конечну передумову для постання і існування нації. Мова, попри релігію, найчастіше слугує критерієм національної приналежності. Для обґрунтування своїх політико-правових поглядів Л. Ребет звертається до історії, вдало зазначаючи, що засвоєння рідної мови визначає все життя людини. За допомогою мови вона не тільки порозумівається, пізнає світ тощо, а й дослівно переживає усе життя. Мова приходить до людини як явище об’явлення, як великий дарунок минулого, як багата спадщина по предках. Через неї дістає людина зв’язок з величезним запасом енергії, якою є насичена мова. З цього невичерпного джерела енергії людина користується все своє життя. За допомогою слів вона випаровує влитий у них колись зміст заново для свого вжитку і заново актуалізує психічне напруження народу. Крізь слова пробивається все внутрішнє життя одиниці і загалу, настрої, думки і прагнення. Тому відмінності поміж мовами – це не тільки різниці звуків: у кожній мові заховане минуле народу, його характер, світосприймання і змагання. Мова – це клавіатура душі народу, це ключ до її внутрішньої енергії. Тому змагання за поширення своєї мови це змагання за поширення володінь кожного народу, а денаціоналізація полягає передусім у «накиненні» іншому народові своєї мови. Рідна мова як засіб думання неповторна, і людина користується у своєму внутрішньому житті тільки однією мовою, навіть коли знає більше мов. Отож можна прищепити чужу мову в засаді тільки молоді. Мова неповторна тому, що її людина переживає тільки один раз у житті, саме тоді, коли разом із засвоєнням її в молодості пізнає взагалі категорії думання, а заразом усе багатство і красу життя. Усе людина утривалила за допомогою рідної мови, чужу мову людина при засвоєнні не переживає, і це робить мовну приналежність важливою в оцінці національної приналежності. Наголошено, що аналіз наукової концепції Л. Ребета щодо передумови і наслідку формування нації дає підстави стверджувати, що нація як історична спільність людей відіграє важливу роль у процесі формування їх території, економічних зв’язків, мови, деяких особливостей культури. Л. Ребет дотримувався думки про цінність мови нації як найвищої форми суспільної свідомості, єдності, комунікативності та її первинності в державотворчому процесі. Л. Ребет вважав, що «українська нація – це духова, культурна і політична спільнота, і тому повноякісна і повновартісна нація з повною скалею об’єктивних і суб’єктивних ознак, яка, не дивлячись на своє поневолення і всупереч перепонам, розгортає всю можливу життьову енергію». Політико-правові погляди Л. Ребета вже на початку формування його громадянської позиції набули національного спрямування та мали чітку орієнтацію на ідею національної єдності. Проф. Л. Ребет зазначав: «Нація – це (побіч релігії) найвищий тип спільноти і тому, що охоплює своїм впливом ціле життя людини, разом з тим це найбільш тотальне з’єднання. Він наголошував на важливості усвідомлення краянами себе не «руським, русским, малоруським, малорусским, рутенським, подкарпаторусским, русинським», а єдиним українським народом, у якого є своя мова». Л. Ребет протягом усього життя виступав за утвердження української ідеї, поширення рідної мови, боровся за визнання та збереження української мови, її вивчення й використання у навчальних закладах, органах виконавчої влади, судових органах. Аналіз наукового доробку та громадської діяльності діяча підтверджує, що Л. Ребет, відстоюючи національні інтереси в пресі та здійсненні освітньої політики в державі, наочно ілюстрував ті загальнолюдські, демократичні ідеали, які повинні привести до консолідації українських земель, що століттями перебували у складі різних держав. Л. Ребет вважав саме модерну державу базою явища нації у Західній Європі і його твердження були надійно обґрунтовані. Окремим чинником росту нації став, на думку Л. Ребета, ріст сили громадянства поза державою як, наприклад, у розвитку особистої ініціативи поодиноких підприємців чи в гуртуванні інтелігенції та міщанства вільних міст у плані задоволення своїх потреб і захисту прав. Основоположною ідеєю соціального життя за теорією нації Л. Ребета стала ідея народного суверенітету. В одній зі своїх праць Л. Р. Ребет написав пророчі для нашої нації слова: «Український народ, будучи у Східній Європі народом з найстаршою хліборобською культурою, має дані бути також речником передових думок людства на тих просторах. Україна може і повинна стати зразком політичної культури для всього оточення і на місце тиранії, яку сторіччями на Сході репрезентувала російська – біла і червона – імперія, показати зразок модерної демократичної держави, де свобода і гідність людини не є пустим звуком». Політико-правові погляди Л. Ребета щодо генизи та еволюції нації, визначення місця і роль мови як передумови і наслідку формування нації сьогодні є актуальними для сучасної України, яка бореться за свою територіальну цілісність та державний суверенітет.
КАДРОВА КРИЗА У СУДОВІЙ СИСТЕМІ УКРАЇНИ ПРИЧИНИ ТА ШЛЯХИ ВИРІШЕННЯ
Проаналізовано причини кадрової кризи у судовій системі сучасної України та визначено шляхи вирішення вказаної проблеми. Зазначено, що в сучасних умовах діяльність судової влади, її ефективність є фундаментальним завданням сталого демократичного розвитку держави. Найважливіші процеси державного регулювання певною мірою знаходяться в постійній взаємодії із суддівським корпусом. Завдання судової влади полягає у здійсненні правосуддя. Саме тому кожна держава світу намагається розробити і прийняти досконалі закони, налагодити ефективну роботу суддівського корпусу, представники якого ці закони будуть застосовувати. В нинішніх реаліях існує критичний дефіцит суддівських кадрів, що призводить до того, що в деяких судах повністю припинено здійснення правосуддя. Заходи, що застосовуються державою останні кілька років, не привели до покращення. Тому проблема кадрового забезпечення судової влади в сучасних реаліях є вкрай актуальною, але жодних дискусій щодо цього ні в суспільстві, ні в наукових колах майже не відбувається. Основними причинами кадрової кризи в судовій системі сучасної України є складність процедури добору на посаду судді та надвисокі вимоги до кандидатів; велике навантаження, емоційна напруга та високий рівень відповідальності; фактична відсутність гарантованої Конституцією України незалежності та інших гарантій, які повинні забезпечувати високий суспільний статус судді. Наголошено, що проблема з кадровим забезпеченням судової гілки влади має загрозливий характер. Кожен громадянин України прагне жити в суспільстві, де панує закон та справедливість. Саме судова гілка влади призначена для підтримання законності та справедливості в демократичній державі. Адже завдання судової влади полягає у захисті законних прав та інтересів усіх без виключення осіб у державі. Виключність судової влади полягає в тому, що жоден з органів державної влади не може приймати на себе компетенцію судів. Також у тому, що жодне прийняте судом рішення не може бути зміненим або скасованим будь-яким державним органом. Незважаючи на те, що судова влада є незалежною, вона повинна бути обмеженою законодавчими рамками. Особлива роль суду в механізмі держави та системі стримування і противаг полягає в тому, що лише органи судової влади здійснюють правосуддя. Одночасно суд виступає як своєрідне протиставлення двом іншим гілкам влади. Важливим є те, що судова гілка влади, керуючись принципом рівності всіх громадян перед законом, шляхом здійснення конституційного нагляду, стримує інші гілки влади. Проаналізовано причини поглиблення кадрової кризи в сучасній Україні. Також наведено аргументи, які свідчать про необхідність вирішення проблеми, адже кадрова криза призводить до надмірного навантаження на суддів, що, своєю чергою, не сприяє належному доступу громадян до правосуддя та порушує їх право на справедливий суд. Попри номінальну престижність, носії цієї професії постійно натрапляють на тиск з боку представників інших гілок влади, бізнесу та пересічних громадян. Висока емоційна напруга через страх зробити помилку та залишитися без роботи не додає впевненості у своїх діях, що ускладнює виконання професійного обов’язку дотримуватися принципу неупередженості. Аргументовано, що суддею, який через дефіцит кадрів повинен розглядати по декілька десятків справ на день, який через навантаження фізично не може досконально розібратися у всіх справах, що перебувають на його розгляді, та на якого постійно чиниться тиск з боку учасників, влади та суспільства загалом, – легко маніпулювати. Такий суддя, імовірніше, поступиться принципами правосуддя, ніж той, що має час вивчити всі матеріали справи та відповідну судову практику і не думає про те, який з учасників провадження може завдати проблеми особисто судді. Вимагаючи від судів високу якість роботи, саме держава повинна забезпечити належні умови для виконання суддями своїх обов’язків. Кадровий дефіцит у судовій системі України потребує негайного вирішення. Перегляд нормативів кадрового забезпечення, впровадження ефективних механізмів відбору та призначення суддів з вимогами, які є реальними для їх виконання, а також зміна загальнодержавного наративу «ненависті до всіх суддів» на «повагу до всіх гілок влади» є ключовими кроками для забезпечення належного функціонування судової влади та дотримання прав громадян на своєчасне та справедливе правосуддя.
ПРАВОВІ ОСНОВИ ФОРМУВАННЯ ТА ФУНКЦІОНУВАННЯ АДВОКАТСЬКОГО САМОВРЯДУВАННЯ У ГАЛИЧИНІ (1781–1918)
Проаналізовано правові основи формування і функціонування адвокатського самоврядування у Галичині в складі Австрії та Австро-Угорщини, зокрема діяльність Львівської палати адвокатів (1781– 1918 рр.). Зазначено, що у другій половині ХVІІІ ст. під час реалізації політики «освіченого абсолютизму» в Австрійській імперії за імператриці Марії Терезії, а відтак її сина імператора Йосифа ІІ було здійснено низку важливих державних реформ. Значної модернізації вимагав інститут адвокатури, зокрема необхідно було врегулювати положення щодо порядку набуття правового статусу адвоката, визначити організацію і діяльність адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Австрійській імперії. Формування інституту адвокатури, органів адвокатського самоврядування в Австрійській монархії відбувалося відповідно до європейських правових традицій, правових концепцій та законодавства про адвокатуру низки європейських держав. Згідно з австрійським законом про суд від 1 травня 1781 р. до особи, котра мала намір стати адвокатом, висувалися такі умови: наявність вищої юридичної освіти; ступінь доктора права; проходження практики в адвоката і складання іспитів. Показано, що становлення та модернізація інституту адвокатури в Галичині в складі Австрійської імперії було пов’язано з реалізацією політики «освіченого абсолютизму» за імператриці Марії Терезії, а відтак її сина імператора Йосифа ІІ. Внаслідок цієї політики було здійснено низку важливих державних реформ. Значної модернізації зазнав інститут адвокатури, зокрема було врегулювано положення щодо порядку набуття правового статусу адвоката, визначено організацію і діяльність адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Австрійській імперії. Значним позитивом був вплив на формування інституту адвокатури, органів адвокатського самоврядування в Австрійській монархії європейських правових традицій, правових концепцій та законодавства про адвокатуру низки європейських держав. Позитивні зміни в розвитку інституту адвокатури в Австрійській імперії відбулися після «Весни народів». Під впливом вимог прогресивних адвокатів та передової частини політиків австрійський парламент 16 серпня 1849 р. вперше прийняв спеціальний закон про адвокатів – Тимчасове положення про адвокатів «Ustawa prowizoryczna o Adwokatach». За своєю суттю цей закон регулював основні питання організації та діяльності адвокатури в Австрії. Важливим досягненням в організації і діяльності адвокатури в Галичині було надання права адвокатам на створення органів адвокатського самоврядування, зокрема 1862 р. створено Львівську палату адвокатів. Адвокати ставали представниками вільної незалежної професії, отримали свободу вибору і зміни місця перебування резиденції та ін. Надання самоврядних прав Галицьким адвокатам демократизувало їхню професійну діяльність, адвокатська діяльність стала незалежною, зокрема від судової влади, отримала широкі самоврядні повноваження і можливості здійснювати суворий корпоративний нагляд за порушення професійних обов’язків та за поведінкою, що ганьбила честь і гідність адвокатського стану. Завдяки ефективній діяльності Львівської та інших палат адвокатів як органів адвокатського самоврядування у Галичині адвокати дотримувалися етичних стандартів та дисциплінованості, зокрема цінували професійну порядність; дотримувалися добросовісності; справедливості, чесності; були відданими справі; підтримували корпоративний дух професії та ін. Дотримуючись цих важливих етичних норм, українські адвокати користувалися заслуженим авторитетом, що дало їм довіру в українського населення Галичини, яке обирало їх послами (депутатами) австрійського парламенту, Галицького крайового сейму. Історичний досвід формування та функціонування адвокатського самоврядування у Галичині в складі Австрії та Австро-Угорщини, зокрема діяльності Львівської палати адвокатів (1868– 1918 рр.). заслуговує і глибокого вивчення, і практичного використання у сучасній Україні.
ІСТОРИКО-ПРАВОВИЙ ВИМІР КИЄВО-РУСЬКОЇ СПАДЩИНИ В ПРОПАГАНДИСТСЬКИХ НАРАТИВАХ РОСІЙСЬКОЇ АГРЕСІЇ ПРОТИ УКРАЇНИ
Досліджено історико-правовий вимір Києво-Руської спадщини в контексті сучасних пропагандистських наративів, що використовуються російською федерацією для легітимації агресії проти України. Проаналізовано роль Києво-Руської спадщини в ідеологічному протистоянні між Україною та росією. Висловлено переконання, якщо для України Русь з центром у Києві є символом її власної національної ідентичності та правонаступництва давньої держави, то для росії – вона інструмент, що використовується для виправдання імперських амбіцій та агресії. Розкрито механізми використання Києво-Руської спадщини як засобу інформаційної війни та імперської пропаганди. Обґрунтовано необхідність утвердження українського історичного наративу щодо Києво-Руської держави як важливого чинника національної ідентичності та суверенітету України. В підсумку наголошено на важливості історичної правди про Києво-Руську спадщину, яка є вагомою частиною сучасного дискурсу про суверенітет і право України на самостійне існування. Дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, поєднуючи історичний та правовий аналізи.
ЮРИДИЧНИЙ ФАКУЛЬТЕТ ЛЬВІВСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ ТА ЙОГО ВИПУСКНИКИ: ЕДЕР ТАДЕЙ ОЛЕКСАНДРОВИЧ
Постаті цього випускника юридичного факультету – Едеру Тадею Олександровичу дотепер у правничій літературі увага не приділялася. Можливо тому, що ще донедавна він жив і працював, щоправда, не зовсім у юридичній сфері. Народився Тадей Едер у 1943 р. у сім’ї корінних львів’ян, у Львові, де здобув початкову та середню освіту. З юнацьких років у нього появився природний талант до мистецтва, творчості, співу (мав гарний голос – драматичний тенор). Розпочав трудову діяльність у 1967 р. як артист оперної студії Львівської консерваторії, потім – заслуженої хорової капели «Трембіта». Закінчив Львівське музучилище (у 1968 р.) і невдовзі був призначений на посаду адміністратора Львівського театру опери та балету. На цій посаді дуже потрібною стала юридична освіта, і у 1978 р. Тадей Едер вступив на юридичний факультет Львівського університету (на заочну форму навчання), який закінчив у 1984 р., здобувши фах юриста, що дуже йому знадобилося у подальшій праці у театрі, де невдовзі він став заступником директора театру. У 1988 р. Тадея Олександровича запросили на посаду директора Львівської обласної філармонії, девін пропрацював десять років. У 1998 р. його призначено генеральним директором і одночасно художнім керівником Львівського театру опери та балету. Тут з усією повнотою проявився його організаторський талант, правова освіта та художні здібності Його було повідомлено, що у Львові, а саме в театрі через рік має відбутися зустріч президентів Східноєвропейських країн. Тадей Олександрович приступив до активної діяльності – реставрував живопис у дзеркальній залі та інші живописні твори в театрі, обновив меблі тощо. Добився перейменування театру (з імені Івана Франка, пам’яті якого у Львові й так було присвячено багато уваги, на ім’я Соломії Крушельницької, яка свого часу виступила в театрі). При ньому оновлюють театральний репертуар. З його ініціативи з нагоди 100-річчя театру підготували постановку нової опери «Мойсей», на фінансування якої Тадей Олександрович добився особистої згоди і схвалення Папи Римського Іоана Павла II. З нагоди 100-річчя театру Тадей Олександрович добився створення у дзеркальній залі театру галереї погрудь: С. Крушельницької, інших славетних українських співаків, художників, диригентів. Знайдено спонсорів і замовлено оновлені декорації для театральних вистав, гарні костюми для артистів, нові інструменти для оркестру. Встановлено контакти і почалися гастролі Львівського театру в різних країнах Європи: Польщі, Чехії, Фінляндії, Румунії, Франції і ін. Тадей Едер познайомився і запросив до Львова, до театру голову Асоціації європейських оперних театрів Ніколаса Пейна, який прибув до Львова. Коли у 2010 р. Львівський театр почав святкувати свій ювілей, до Львова на запрошення директора театру прибули солісти, диригенти і керівники багатьох театрів України і Європи. За видатні творчі і організаторські заслуги Тадей Олександрович Едер був нагороджений численними державними нагородами й орденами, медалями, відзнаками, отримав звання заслуженого працівника культури, різні міжнародні премії. Помер Т.О. Едер у віці 80-ти років у грудні 2023 р., похований на Личаківському кладовищі.
АВСТРІЙСЬКЕ ТИМЧАСОВЕ ПОЛОЖЕННЯ ПРО АДВОКАТСЬКИЙ ПОРЯДОК 1849 Р.: ЗМІСТ ТА ІСТОРИКО-ПРАВОВА ХАРАКТЕРИСТИКА
Проаналізовано зміст Тимчасового положення про адвокатський порядок від 16 серпня 1849 р. Зазначено, що його прийняття в Австрійській імперії стало важливим етапом реформування адвокатури. Охарактеризовано порядок створення адвокатських палат, умови допуску до адвокатської діяльності, вимоги до кандидатів на адвокатський статус, а також процедуру проведення адвокатських іспитів. Окремо розглянуто питання дисциплінарного нагляду та безоплатної правової допомоги, що були закріплені в Тимчасовому положенні 1849 р. Показано, що Тимчасове положення 1849 р. регламентувало право адвокатів на представництво в цивільних справах у межах усього округу відповідного апеляційного суду, де вони мали місце проживання. У кримінальних справах це питання залишалося відкритим, оскільки передбачалося його окреме законодавче врегулювання. Це свідчило про те, що юрисдикція адвокатів значно розширювалася порівняно з попередніми нормами. Акцентовано, що умови допуску до адвокатської діяльності були закріплені у ст. 10 Тимчасового положення 1849 р. Зокрема, Тимчасове положення встановлювало чотири основні вимоги: австрійське громадянство, повноліття, бездоганну репутацію та підтвердження кваліфікації складанням адвокатського або фіскального іспиту. Додатково, ст. 11 Тимчасового положення 1849 р. визначала, що особи, які вже мали право представництва сторін у судах (Justiziäre), могли отримати адвокатський статус навіть без складання цих іспитів, якщо відповідали іншим вимогам. Зазначено, що питання адвокатських іспитів деталізувалися у ст. 12–17 Тимчасового положення 1849 р. кандидати мали подати заяви до апеляційного суду, підтвердивши наявність наукового ступеня доктора права, а також проходження трирічної практики (після отримання ступеня доктора) або п’ятирічного стажування після завершення юридичної освіти на відповідному факультеті. Водночас всі університети вважалися рівними. Важливою поступкою було положення ст. 13 Тимчасового положення 1849 р., яке до 31 грудня 1850 р. дозволяло суддям, які бездоганно виконували свої обов’язки протягом п’яти років, складати адвокатський іспит. Це свідчило про намір австрійської влади інтегрувати досвідчених юристів до кола адвокатів. Встановлено, що процедура проведення іспитів була чітко врегульована. Ст. 14 Тимчасового положення 1849 р. передбачала створення адвокатської кваліфікаційної комісії при апеляційному суді у складі голови (члена суду), двох суддів та двох адвокатів. Відповідно до ст. 15 Тимчасового положення 1849 р., бути присутніми на іспитах могли судді, прокурори, адвокати та доктори права. Перевірка знань включала оцінювання компетентності в цивільному та кримінальному праві (ст. 16), а за результатами іспиту визначалася лише придатність або непридатність кандидата до адвокатської діяльності, без виставлення балів (ст. 17). Всетаки можемо побачити небажання Австрійської монархії відійти від стандарту суддівського нагляду та контролю за адвокатами навіть на початковому етапі – складення іспитів кандидатами. Примітно, що адвокат повинен був розпочати свою професійну діяльність протягом трьох місяців з моменту його призначення. В іншому випадку він втрачав таке право. Важливою новацією Тимчасового положення було встановлення дисциплінарного нагляду за адвокатами, що регулювалося ст. 20 Тимчасового положення 1849 р. Контроль здійснювали апеляційні (вищі крайові) суди, які мали виключне право ініціювати дисциплінарне провадження. У разі необхідності тимчасового усунення або звільнення адвоката, апеляційний суд очікував на висновок адвокатської палати, а потім передавав справу до Верховного суду. Додатково, в разі дисциплінарних проступків, передбачалося накладення доган або штрафів відповідно до чинної судової юрисдикції
ОРГАНІЗАЦІЙНО-ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ МУНІЦИПАЛЬНО-ПРИВАТНОГО ПАРТНЕРСТВА В УКРАЇНІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Визначено особливості організаційно-правового забезпечення публічно-приватного партнерства в Україні. Зокрема, зазначено, що сьогодні, в непростих умовах правового ре-жиму воєнного стану актуальними завданнями державної і муніципальної влади є подо-лання наслідків російської збройної агресії, відновлення зруйнованої житлової, промислової та іншої інфраструктури, а також вміла організація роботи комунального сектору економіки. Водночас наголошено, що ефективне партнерство місцевої влади та бізнесу має стати важ-ливою запорукою вирішення вказаних завдань, оскільки світовий досвід та вітчизняні реалії засвідчують найбільше поширення партнерських відносин саме на муніципальному рівні. У цьому контексті визначено ознаки муніципально-приватного партнерства як скла-дової публічно-приватного партнерства та правової форми організації місцевого госпо-дарства, а також акцентовано на проблемі відсутності належної правової регламентації питань взаємодії муніципальної влади та бізнесу в Україні. При цьому вказано на прогре-сивний характер нового Закону України «Про концесію» в аспекті гармонізації законодавства про концесії із законодавством про публічно-приватне партнерство. Крім того, наведено конкретні приклади здійснення проєктів публічно-приватного партнерства на місцевому рівні в довоєнний період та в умовах воєнного часу. Зроблено висновок, що для територіальних громад, розташованих у регіонах, що не зазнали відчутного впливу бойових дій (західні, центральні області держави), першочерговим завданням має бути вжиття заходів, спрямо-ваних на забезпечення сталого розвитку в цих громадах комунального сектору економіки, що безпосередньо залежатиме від ефективної реалізації у них проєктів муніципально-приватного партнерства. Наголошено, що продуктивна взаємодія місцевої влади та при-ватних структур сприятиме підтримці в зазначених громадах релокованого (переміщеного) бізнесу, забезпеченню прав внутрішньо переміщених осіб, а також належній організації у них надання матеріальної та технічної допомоги Збройним Силам України.
ОКРЕМІ АСПЕКТИ ЗАХОДІВ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВАХ ПРО АДМІНІСТРАТИВНІ ПРАВОПОРУШЕННЯ
Окреслено комплекс заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення; виокремлений процесуальний порядок їх застосування в різних законах та підзаконних нормативно- правових актах – джерелах адміністративного права. Окремо приділено увагу ознакам окремих заходів забезпечення провадження у справах про адміні-стративні правопорушення. Виокремлено повноваження посадових осіб, уповноважених на застосування цих заходів. Сформульовано такі основні процедури огляду осіб, як: 1) поверх-нева перевірка; 2) особистий огляд; 3) особистий обшук/обшук особи. Проаналізовано проєкт Кодексу про адміністративні проступки в частині окремих заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення Досліджено характерні риси заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення. Засто-совуємо їх для припинення адміністративних проступків, до особи, яка вчинила правопору-шення також, коли вичерпано інші заходи впливу. В законодавстві передбачено конкретну процедуру їх застосування та порядок оскарження. Виокремлено вісім основних ознак заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення: 1) вони мають на меті припинення адміністративних правопорушень, якщо вичерпано інші заходи впливу; 2) допомагають встановити особу правопорушника та скласти відповідний протокол; 3) використовуються для виконання певних обов’язкових процедур, насамперед складання протоколу; 4) персоналізовані до конкретного правопорушника; 5) застосовуються в процесі або після вчинення правопору-шення; 6) мають порядок і строки їх застосування та перелік уповноважених органів і посадових осіб, які мають право їх застосовувати; 7) мають бути належно документально оформлені; 8) можуть бути оскаржені за певною процедурою. Доцільно окремо дослідити та детально розглянути такі заходи забезпечення прова-дження у справах про адміністративне правопорушення, як адміністративне затримання, доставлення порушника, особистий огляд, огляд і вилучення речей та документів. Адміністративне затримання врегульовано ст. ст. 259,261-263 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У статті 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено органи (посадові особи), правомочні здійснювати адміністративне затримання. Кодексом України про адміністративні правопорушення, встановлено процесуальний порядок застосування заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, а саме регламентовано перелік уповноважених органів і посадових осіб, які мають юрисдикційні повноваження, строки, процесуальне оформлення, порядок оскар-ження. Сьогодні можна виокремити декілька прогалин у цій темі, а саме невідповідність чинного законодавства сучасним вимогам, недосконалість системи заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення викликам сьогодення.
ПОЛІТИЧНІ ТА ПРАВОВІ МЕЖІ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ УЧАСНИКІВ ОРГАНІЗАЦІЇ ЗАХОДІВ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ОБОРОНИ ЗГІДНО З ВИМОГАМИ ЗАКОНУ УКРАЇНИ «ПРО ОСНОВИ НАЦІОНАЛЬНОГО СПРОТИВУ», ПРИ ЗАЛУЧЕННІ ДО ВИКОНАННЯ НИМИ БОЙОВИХ ЗАВДАНЬ У СТРУКТУРІ КОМАНДУВАННЯ ОБ’ЄДНАНИХ СИЛ ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНИ
Досліджено питання застосування бойового імунітету до всіх Захисників України, який мав стати в Україні захисним правовим запобіжником від ймовірних кримінальних перес-лідувань за їх дії щодо захисту території України від противника в умовах реального бою (враховуючи виправдані військові ризики). Проведений науковий аналіз дозволяє автору дійти висновку про те, що бойові офі-цери, які роблять усе можливе для того, щоб захистити український народ та суспільство від протиправних дій ворога шляхом виправданого опору та здійснення необхідної воєнної оборони, не можуть бути кримінально переслідувані за такі дії. Доведено, що лише з урахуванням дієвого міжнародно визнаного принципу «бойового імунітету» в умовах воєнного стану та жорстокої війни проти України можливо досягти спроможності забезпечувати безперервну та невибіркову дію принципів верховенства права та верховенства законів України.
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ОБМЕЖЕННЯ ПРАВА НА СВОБОДУ ПЕРЕСУВАННЯ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Висвітлено актуальні питання щодо нормативно-правового регулювання обмеження свободи пересування в умовах воєнного стану. Визначено мету та підстави обмеження права на свободу пересування людини та громадянина. У результаті аналізу законів України, рішень Конституційного Суду України та Верхов-ного Суду, підзаконних актів виявлено основні проблеми нормативно-правового регулю-вання перетину державного кордону громадянами України чоловічої статі віком від 18 до 60 років. Зазначено, що право вільно залишати територію України може бути обмежене під час воєнного стану, але виключно відповідно до норм закону. Наголошено, що відсутність на сьогодні закону, який передбачив би обмеження для громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років перетинати державний кодон України, є недоліком національного законодавства. Оскільки це порушує принцип правової визначеності та конституційні норми щодо можливості та механізму таких обмежень, які законодавець не зміг врегулювати протягом трьох років дії правового режиму воєнного стану в Україні. Зроблено висновок про те, що для належного правового регулювання обмеження виїзду чоловіків віком 18– 60 років за кордон доцільно внести відповідні зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України та в’їзду в Україну громадян України».
АДМІНІСТРАТИВНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ПОРУШЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА У СФЕРІ ЗАХИСТУ ПЕРСОНАЛЬНИХ ДАНИХ: ТЕОРЕТИКО-ПРАВОВІ ТА ПРАКТИЧНІ АСПЕКТИ
Присвячено аналізу адміністративної відповідальності за порушення законодавства у сфері захисту персональних даних в Україні, з особливим акцентом на теоретичні, правові та практичні аспекти цього питання. Розглянуто актуальність та необхідність посилення захисту персональних даних в умовах стрімкого розвитку цифрових технологій та поширення інформаційних систем. Досліджено наявні механізми адміністративної відпо-відальності, їхні вади та потенціал для удосконалення, базуючись на аналізі чинного законодавства та судової практики. Особливу увагу приділено Конституційному праву громадян на конфіденційність персональних даних, порушення якого часто не супрово-джуються адекватними адміністративними санкціями. Представлено конкретні рекомендації щодо реформування адміністративно-правових норм, зокрема ст. 188-39 Кодексу України про адміністративні правопорушення, аби зробити систему відповідальності ефективнішою та справедливішою. Висвітлено декілька судових рішень, що ілюструють практичне застосування цих норм та підкреслюють проблеми в їхньому втіленні. Запропоновано шляхи вдосконалення законодавства для підвищення захисту прав громадян і зміцнення правової охорони персональних даних. Аналізуючи чинні нормативні акти, можна виявити значні прогалини у правовому регулюванні захисту персональних даних. Це, зокрема, стосується недостатньої чіткості визначення обовʼязків та відповідальності субʼєктів, що здійснюють обробку даних. Слабке врегулювання цієї сфери призводить до того, що порушення можуть залишатися без належного реагування та покарання, а отже, знижується ефективність захисту персональних прав громадян. У світлі цих викликів, наявність ефективної системи адміністративної відповідальності є важливою для забезпечення права кожної особи на конфіденційність своїх даних. Потрібно не тільки реформувати наявні норми, а й забезпечити їхнє дотримання через більш ефек-тивні контрольні механізми та освітні програми для субʼєктів, які працюють із персональними даними. Розробка чітких, доступних та зрозумілих інструкцій для організацій, які обробляють персональні дані, може значно підвищити рівень їх захисту від зловживань і неправомірного використання.
АДМІНІСТРАТИВНА ЮСТИЦІЯ У ФРАНЦІЇ ТА УКРАЇНІ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ
Присвячено порівняльному дослідженню адміністративної юстиції у Франції та Україні з огляду на їхні правові традиції, інституційні механізми та процедури вирішення публічно-правових спорів. Досліджено історичні передумови та головні етапи розвитку адміністра-тивного судочинства у Франції та Україні. Визначено, що у Франції сформовано особливу модель адміністративної юстиції, яка характеризується компромісом між судовою та вико-навчою гілками державної влади, адже ключову роль тут відіграє Conseil d’État (Державна Рада), орган, що поєднує консультативні та адміністративні функції з юрисдикційною діяль-ністю. Його практика є важливим джерелом тлумачення адміністративного законодавства та формування сталих правових позицій щодо меж і форм діяльності публічної адміністрації. Українська система адміністративної юстиції, яка сформована за зразком німецької моделі, де адміністративні суди є спеціалізованими судами в межах національної судової системи. Адміністративні суди в Україні сформовано в результаті відносно недавніх інсти-туційних змін, зокрема після запровадження Кодексу адміністративного судочинства у 2005 р. Простежено ключові етапи становлення та розвитку української адміністративної юстиції. Основний наголос зроблено на визначенні основних питань системи, юрисдикції та особливо-стей адміністративного процесуального законодавства. Автори порівнюють основні інститути адміністративного судочинства та Франції. Статистичний метод наукового дослідження дозволив визначити, що у Франції, в якій удвічі більше населення, порівняно з Україною, на розгляді адміністративних судів перебуває удвічі менше судових справ. Це дозволило зробити висновок про необхідність реформи законодавства, зокрема в тих галузях, де існує найбільша кількість публічно-правових спорів (податкова, пенсійна, соціального забезпечення тощо), а також формування ефективних позасудових механізмів вирішення спорів. Особливу увагу приділено процедурним аспектам: механізмам подання адміністра-тивного позову, презумпції правомірності дій адміністрації, навантаженню на суддів, доступу до правосуддя, а також механізмам перегляду рішень. Акцентовано, що хоча французька модель має більш централізовану структуру та високий рівень спеціалізації, українська система демонструє динамічний розвиток і прагнення до інституційної стабільності. Загалом порівняльний аналіз дозволяє окреслити кілька можливих напрямів розвитку адміністративного правосуддя в Україні. Зокрема, ідеться про підвищення ролі усталеної судової практики, а також потребу у формуванні сталої судової культури у сфері публічно-правових спорів. Досвід Франції вказує на значення послідовності інституційного розвитку, гнучкості процедур та глибини юридичного обґрунтування рішень, що може стати орієн-тиром для вдосконалення української адміністративної юстиції.
ОСОБЛИВОСТІ МІГРАЦІЙНИХ ПРОЦЕСІВ В УМОВАХ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
Присвячено питанням особливостей міграційних процесів в умовах російсько-українсь-кої війни. Наголошено, що в умовах масштабної російсько-української війни відбувається стрімка активізація вимушених міграційних процесів. Через бойові дії, окупацію та повномасштабне вторгнення російських військ у лютому 2022 р. значна кількість українців була змушена залишити свої домівки та шукати безпечні місця і в межах країни, і за кор-доном. Це спричинило масштабну внутрішню міграцію до більш безпечних регіонів України, а також безпрецедентний рівень зовнішньої міграції до європейських держав. Такі перемі-щення населення суттєво вплинули на демографічний баланс і соціальну ситуацію і в регіонах, що приймають внутрішньо переміщених осіб в Україні, і в країнах, які надали притулок українським біженцям. Підкреслено, що ці та інші фактори обумовлюють вжиття невідкладних заходів щодо обстоювання національних інтересів України у сфері міграції, зміцнення національної безпеки та ефективної реалізації державної політики у сфері протидії «міграційній кризі гуманітарного характеру». Міграційні процеси в умовах війни виступають як сукупність різноманітних суспільних відносин кризового міграційно-соціаль-ного характеру, пов’язані з вимушеним переміщенням резидентів та нерезидентів України і на територію інших регіонів держави, і за її межі, що виступає об’єктом публічного управ-ління, має відповідні завдання та мету. В умовах сьогодення реалізація державного управління у сфері міграції пов’язана з низкою проблем таких як забезпечення «реверсного» міграційного потоку (повернення вимушених мігрантів) для забезпечення національної безпеки України. Питання міграційної політики мають знайти своє відображення і на рівні загальнодержавної стратегії розвитку, і стратегій розвитку окремих регіонів України (бути включеними до «дерева цілій» розвитку цих областей та районів). На доктринальному рівні вважаємо за необхідне продовження дослідження категорії «міграційній кризі гуманітарного характеру» та поняття «міграційний стрибок» як одномоментного масового переміщення людей через державний кордон викликаного впливом інтенсивних воєнних дій.
ЗАКОНОДАВЧА КЛАСИФІКАЦІЯ СОЦІАЛЬНИХ ПОСЛУГ
Досліджено деякі теоретичні, законодавчі та правозастосовні аспекти розподілу на види соціальних послуг за законодавством України. Критично проаналізовано нормативну класифікацію під кутом зору її ефективності та обґрунтування затребуваних для практичної реалізації змін. Підтримано потребу закріплення у Законі України «Про соціальні послуги» базових та загальнонаціональних соціальних послуг. Це сприятиме чіткому визначенню уповноважених суб’єктів, які зобов’язані фінансувати та організовувати кожну з їхніх груп. У статті підтримано доцільність внесення змін до Бюджетного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з огляду на важливість створення якісного механізму реалізації отримувачами відповідних соціальних послуг. Заперечено потребу класифікації за місцем надання соціальних послуг. Така характеристика є складовою дер-жавного стандарту кожної із послуг. Аргументовано, що розмежування на прості та ком-плексні соціальні послуги є виправданим для побудови структури Класифікатора соціальних послуг в Україні. Екстрені (кризові) соціальні послуги визнано такими, що повинні бути закріп-лені в базовому Законі України, оскільки передбачають специфічний механізм реалізації права на них. Проаналізовано функціональний, цільовий та змістовний критерії класифікації соціальних послуг під кутом зору доцільності їх застосування на законодавчому рівні.
СОЦІАЛЬНІ ПОСЛУГИ У СФЕРІ ПРАЦЕВЛАШТУВАННЯ ОСІБ З ІНВАЛІДНІСТЮ
Розглянуто питання надання соціальних послуг, забезпечення яких є необхідною умовою дієвості механізму реалізації особою інвалідністю права на працю. Проаналізовано законодавство у сфері соціального захисту осіб з інвалідністю. Зроблено висновок, що перелік соціальних послуг формується за результатами комплексної оцінки обмеження життєдіяльності особи у всіх сферах її життя, оцінювання функціонування особи у сфері охорони здоров’я та оцінювання потреб у соціальних послугах. Аргументовано, що особа з інвалідністю має право на всі соціальні послуги, передбачені соціальним законодавством. Водночас безпосередньо до сфери зайнятості особи мають відношення такі соціальні послуги, як: персонального асистента, супроводу під час працевлаштування та на робочому місці, соціально-трудової адаптації, перекладу жестовою мовою. Критично проаналізовано законодавство у сфері стандартизації відповідних соціальних послуг. Акцентовано увагу на потребі прийняття державних стандартів соціальних послуг персонального асистента та соціально-трудової адаптації особи з інвалідністю. Аргументовано потребу оновлення змісту державних стандартів соціальної послуги супроводу під час працевлаштування та на робочому місці, а також послуги перекладу жестовою мовою. Відповідної синхронізації зі змістом названих державних стандартів потребує послуга консультації на робочому місці особи з інвалідністю роботодавця та співпрацівників.
ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ВИПЛАТИ ОДНОРАЗОВОЇ ГРОШОВОЇ ДОПОМОГИ У РАЗІ ЗАГИБЕЛІ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦЯ
Присвячено комплексному аналізу нормативно-правового регулювання порядку приз-начення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, що насамперед є складовим елементом системи соціального забезпечення осіб, пов’язаних з проходженням військової служби. Досліджено колізійні аспекти чинного законодавства, а також особливості правосуб’єктності членів сім’ї військовослужбовця у відповідних право-відносинах. Проведено правовий аналіз законодавчих норм, що забезпечують механізм призначення грошової допомоги, визначення кола суб’єктів, які мають право на її отримання, та умов, за яких можливе призначення або ж відмова у призначенні такої допомоги. Особливу увагу зосереджено на правовій природі одноразової грошової допомоги, її зв’язку із загальними принципами соціального забезпечення та спеціальними гарантіями, передба-ченими для військовослужбовців та членів їхніх сімей. Розглянуто умови призначення виплати особам, що не перебувають у шлюбі та правомірності рішень уповноважених орга-нів щодо відмови у призначені. Виявлено законодавчі прогалини, що призводять до нерів-ності в доступі до соціальних гарантій та створюють правову невизначеність для членів сімей загиблих військовослужбовців. Акцентовано на необхідності удосконалення законо-давчих норм з метою усунення суперечностей та забезпечення єдності в правозастосовній діяльності з питань соціального захисту військовослужбовців, зокрема у визначенні кола осіб, які є членами їхніх сімей.
ПРАВОВИЙ ЗМІСТ ПОНЯТТЯ СПЕЦІАЛЬНОЇ КОНФІСКАЦІЇ У КРИМІНАЛЬНОМУ КОДЕКСІ УКРАЇНИ
Досліджено правовий зміст поняття спеціальної конфіскації в Кримінальному кодексі України (далі – «КК України»), враховано основні відмінності між спеціальною конфіскацією, як іншим заходом кримінально-правового характеру та конфіскацією майна, як видом покарання у кримінальному законодавстві. Описано правовий статус майна, що підлягає спеціальній конфіскації та є предметом конфіскації як виду покарання у кримінальному праві, а також майна, що підлягає конфіскації за цивільним і адміністративним законодавствами, з урахуванням чого висвітлено питання доцільності використання поняття «спеціальна конфіскація» в положеннях ст. ст. 96-1, 96-2 КК України. Проаналізовано положення Конституції України, КК України, Цивільного кодексу Украї-ни, Кодексу України про адміністративні правопорушення, рішення Конституційного Суду України № 1-р/2022 від 30.06.2022, а також положення проєкту нового Кримінального кодексу України. Констатовано, необхідність зміни законодавчого підходу до визначення поняття «спе-ціальна конфіскація», зокрема шляхом уточнення дефініції та впровадження в кримінальне право поняття «вилучення», що цілком відповідало б принципу правової визначеності та передбачало можливість примусового відчуження майна без встановлення обов’язкових вимог щодо визначення права власності на це майно.
ПРЕД’ЯВЛЕННЯ ОСОБИ ДЛЯ ВПІЗНАННЯ: ПРЕД’ЯВЛЯТИ ЧИ НЕ ПРЕД’ЯВЛЯТИ
Проаналізовано слідчо-судову практику пред’явлення особи для впізнання та значу-щість її результатів для доказування важливої обставини кримінального правопорушення. Обґрунтовано, що в кримінальному провадженні рішення стосовно пред’явлення особи для впізнання має ухвалюватися тільки з метою її ідентифікації. Наголошено, що пред’явлення для впізнання особи спрямовано на використання образу правопорушника, що утворився в пам’яті очевидця кримінального правопорушення, для суб’єктивного ототожнення особи, яка пред’являється. З’ясовано, що проведення цієї слідчої (розшукової) дії не є обов’язком слідчого – відповідне рішення приймається ним тільки за наявності необхідних для цього умов. Запропоновано такими умовами вважати: 1) встановлення очевидця, який сприймав особу кримінального правопорушника за сприятливих для цього обставин і надав відповідні показання; 2) виявлення очевидцем впевненості у впізнанні кримінального правопорушника і надання показань щодо загальних та окремих його ознак; 3) внутрішнє переконання слід-чого в тому, що надані очевидцем відомості щодо ознак правопорушника та обставин їх сприйняття є достатніми для ідентифікації особи шляхом пред’явлення її для впізнання.
ОСОБА ПРАВОПОРУШНИКА ЯК ЕЛЕМЕНТ КРИМІНАЛІСТИЧНОЇ ХАРАКТЕРИСТИКИ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПЕРЕДБАЧЕНИХ СТ. 155 КК УКРАЇНИ
На підставі аналізу наукових праць, норм вітчизняного законодавства, статистичних даних та матеріалів практики, розглянуто окремі питання, що стосуються особи право-порушника як елемента криміналістичної характеристики кримінальних правопорушень, передбачених ст. 155 Кримінального кодексу України. Визначено основні ознаки, притаманні особам, які вчиняють ці кримінальні правопорушення. Під час дослідження з’ясовано, що встановлення ознак особи правопорушника, як основного елемента криміналістичної харак-теристики, та їх врахування під час розслідування дає змогу правильно окреслити його напрям, сформулювати слідчі версії, використати належні тактичні прийоми під час прове-дення слідчих (розшукових) дій тощо. Також установлено, що аналіз соціально-демогра-фічних і біологічних ознак, психологічних властивостей та моральних якостей, притаманних правопорушникові, дає змогу з’ясувати мотиви, причини та умови вчиненого кримінального правопорушення, визначити ступінь його суспільної небезпеки і заподіяної шкоди тощо.
ДОГОВІР ПРО ПЕРЕДАННЯ МАЙНОВИХ ПРАВ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ: СПІРНІ АСПЕКТИ ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ
Присвячено правовому аналізу договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності. Проаналізовано правову природу цього договору та стан правового регулювання, наукові погляди щодо розуміння поняття та змісту договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності. Встановлено, що договірні конструкції щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності є різними, і однією з них є договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності. Доведено, що законодавство у сфері промислової власності потребує суттєвого доповнення в частині визначення особливостей укладення, змісту, припинення договору про передання майнових прав інтелектуальної власності, оскільки станом на сьогодні відповідні спеціальні закони містять лише положення про можливість укладення такого договору. Обґрунтовано, що можливим є відчуження частини прав (певного відсотку прав) на об’єкти права інтелектуальної власності за договором про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, оскільки закон допускає можливість передання прав «частково або у повному складі», це правило є універсальним, стосується всіх об’єктів права інтелектуальної власності, але може здійснюватися з урахуванням специфіки певного об’єкту права інтелектуальної власності та особливостей, встановлених спеціальним законодавством. Доведено, що слід доповнити відповідні законодавчі акти у сфері промислової власності, внісши законодавчу визначеність щодо можливості або ж неможливості відчуження частини майнових прав інтелектуальної власності. Доведено, що договір про передання майнових прав інтелектуальної власності може бути і реальний, і консенсуальний, оскільки момент передання прав може не збігатися з моментом укладення договору. Встановлено, що законодавство про авторське право і законодавство у сфері промислової власності не містить випадків, які пов’язують державну реєстрацію договору з моментом переходу прав за ним до набувача. Обґрунтовано, що для уникнення подвійного тлумачення змісту ч. 2 ст. 1114 Цивільного кодексу України слід внести зміни або ж доповнення до неї, визначивши правові наслідки її недотримання або уточнивши, що означає реєстрація факту передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, оскільки спеціальне законодавство не дає чіткої відповіді на це питання.