Вісник Львівського університету. Серія юридична
“Вісник Львівського університету. Серія юридична” висвітлює актуальні проблеми теорії та історії держави і права, питання удосконалення інститутів конституційного, цивільного, трудового, кримінального та інших галузей права, шляхи поліпшення правового регулювання процесуально-юридичної діяльності в сучасній Україні. У збірнику публікуються оригінальні, не опубліковані раніше, відредаговані наукові статті, які відповідають сучасному рівню розвитку юридичної науки і мають наукову та практичну цінність. Виходить з 1949 року. Сфера розповсюдження: загальнодержавна, зарубіжна. Збірник має міжнародну акредитацію – він зареєстрований у Міжнародному центрі періодичних видань (Франція) – ISSN. Має повнотекстову мережеву версію в Інтернеті на платформах Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського Національної академії наук України, у Google Scholar. Збірник індексується в міжнародній наукометричній базі даних Index Copernicus International. Категорія читачів: науковці, педагоги, студенти, аспіранти, працівники органів місцевого самоврядування, державних адміністрацій, суду, правоохоронних органів, правової служби на підприємствах, установах, організаціях, адвокати. Оригінальна версія збірника: електронна. Реєстрація суб'єкта у сфері онлайн медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 2232 від 27.06.2024 р. Ідентифікатор медіа R40-04816 Включено до категорії «Б» Переліку електронних фахових видань (Наказ МОН України від 23.12.2022 р. № 1166). Друкується за ухвалою Вченої Ради Львівського національного університету імені Івана Франка. Мови видання: українська, англійська (змішаними мовами). Виходить 1-2 рази на рік. Статті подаються до 1 березня та до 1 жовтня. Головний редактор: Бурдін Володимир Миколайович , д-р юрид. наук, проф. Заступник головного редактора: Герц Алла Анатоліївна, д-р юрид. наук, проф. Відповідальний секретар редколегії: Шандра Роман Станіславович, канд. юрид. наук, доц.
Львівський національний університет імені Івана Франка
Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з наступними умовами: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
РЕПРОДУКТИВНІ ПРАВА В СИСТЕМІ ОСНОВОПОЛОЖНИХ ПРАВ ТА СВОБОД ЛЮДИНИ: ДЕЯКІ ЗАГАЛЬНОТЕОРЕТИЧНІ АСПЕКТИ
Досліджено репродуктивні права людини як новітню складову системи основоположних прав і свобод людини. Уточнено визначення поняття репродуктивних прав, розкрито їх юридичну природу та соціально-етичне призначення у системі суспільних відносин. Узагальнено систему критеріїв класифікації репродуктивних прав: за суб’єктом реалі-зації; залежно від характеру державного регулювання у процесі здійснення репродуктивних прав людини; залежно від джерел правового закріплення таких прав та ін. З’ясовано, що репродуктивні права охоплюють і індивідуальні свободи репродуктивної поведінки, які реалізуються носіями таких прав самостійно, і соціальні гарантії-можливості здійснення репродуктивних прав людини, що потребують активної участі держави. Проана-лізовано певні якісно-кількісні параметри репродуктивних прав (їх зміст та обсяг), а також стан нормативного закріплення цих прав у чинному українському законодавстві. У підсистемі джерел права регулювання репродуктивних прав людини в Україні особ-ливу увагу звернено на значення такого підзаконного нормативно-правового акту, як наказ Міністерства охорони здоров’я України (далі – МОЗ) № 787 від 09.09.2013, який нині виконує роль основного правового регулятора у сфері застосування допоміжних репродуктивних технологій (далі – ДРТ) у нашій державі (в умовах відсутності спеціального закону). Сформу-льовано пропозиції задля удосконалення законодавчого врегулювання застосування сучас-них репродуктивних технологій, що включають необхідність прийняття окремого спеціаль-ного закону, який би забезпечив належний правовий захист учасників ДРТ насамперед через відповідність його приписів сучасним міжнародним правовим стандартам.
Copyright (c) 2025 Вісник Львівського університету. Серія юридична
ВИТОКИ ПРАВОВОЇ КОНЦЕПЦІЇ ГЕНДЕРНОЇ РІВНОСТІ У ФІЛОСОФІЇ ХРИСТИНИ ПІЗАНСЬКОЇ
Присвячено дослідженню витоків правової концепції гендерної рівності на прикладі філософської спадщини Христини Пізанської – італійсько-французької письменниці, філосо-фині та гуманістки пізнього Середньовіччя і раннього Відродження. Простежено, як гуманіс-тичні ідеї Христини Пізанської започаткували нове бачення правової природи особистості, що поступово витісняло патріархальні й релігійно обмежені уявлення про роль жінки в суспільстві. Показано, що Христина Пізанська у своїй знаковій праці «Книга про Град Жіночий» (1405) здійснила першу в історії спробу системного обґрунтування рівності статей через поєднання історичних прикладів, логічних міркувань і морально-етичних аргументів. Її трактування жінки як активного суб’єкта права, здатного до інтелектуальної діяльності, морального вибору та соціальної відповідальності, стало новаторським для середньовічної думки. Мислителька підкреслювала, що вищість людини не визначається статтю чи походженням, а залежить від розуму, доброчесності й освіченості, що узгоджується з фундаментальними принципами природного права. На реальних прикладах Пізанська аргументувала право жінок на освіту як засіб реалізації їхніх природних здібностей і гарантію суспільного поступу. Історичні приклади Гортензії Гортали, Артемісії І та Зенобії Пальмірської засвідчують її переконання у політичній і гро-мадській спроможності жінок, здатних здійснювати справедливе управління та брати участь у публічному житті нарівні з чоловіками. У сфері шлюбних і майнових відносин Пізанська відстоювала необхідність рівних прав і обов’язків подружжя, критикуючи підпорядкування дружини чоловікові як соціально несправедливе та морально необґрунтоване явище. Підкреслено, що ідеї Христини Пізанської становлять перший європейський зразок гуманістичної концепції прав жінки, в межах якої формуються передумови сучасного принципу гендерної рівності. Її погляди не лише випередили час, а й стали складовою еволюції європейської правової думки, яка згодом знайшла відображення у міжнародно-правових актах – Загальній декларації прав людини (1948), Конвенції ООН про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок (1979), Стамбульській конвенції Ради Європи (2011), а також у національних конституційних принципах, зокрема у ст. 24 Конституції України. Доведено, що спадщина Христини Пізанської має тривалу інтелектуальну тяглість: її гуманістичний підхід до проблеми рівності статей поєднує етичні, соціальні та правові аспекти, що забезпечує її актуальність у XXI ст. Ідеї мислительки формують теоретичну основу для розвитку гендерно чутливого законодавства, удосконалення правничої освіти та правозастосовної практики, спрямованої на забезпечення реальної рівності, поваги до гідності особи та недопущення дискримінації. Дослідження філософії Христини Пізанської дозволяє осмислити гендерну рівність не лише як юридичну норму, а як невід’ємну складову гуманістичного світогляду й принцип демократичного суспільного розвитку.
ПРАВОВІ ТА ОРГАНІЗАЦІЙНІ МЕХАНІЗМИ РЕАЛІЗАЦІЇ ВИКОНАВЧОЇ ВЛАДИ ВЕЛИКИМ КНЯЗЕМ У КИЇВСЬКІЙ РУСІ
Присвячено розкриттю правових та організаційних механізмів реалізації виконавчої влади Великим князем у Київській Русі в Х–XII ст. На відміну від сучасних доктрин поділу влади, в давньоруському політичному ладі виконавча, законодавча і судова функції були інтегровані в особі князя, але фактично втілювалися через розгалужену систему управ-лінських інститутів. Проаналізовано інструменти практичного управління (десяткова сис-тема, наділення повноваженнями двірцево-вотчинних урядників та намісників, полюддя, данинно-фіскальні практики, організація оборони і «наряд землі»), а також їхню еволюцію від «воєнної демократії» до інституціоналізованої княжої адміністрації. Зазначено, що князь виступав центральним інститутом виконавчої влади не лише номінально, а й організаційно: персонально формував кадрову вертикаль, здійснював війсь-ково-адміністративне керівництво через тисяцьких і соцьких, перерозподіляв владні ком-петенції між двірцевими чинами (дворецький, печатник, стольник, конюший та ін.), делегував управлінські та судові прерогативи намісникам і волостелям. Заразом ранні механізми збирання ресурсів та управління ними (полюддя як інструмент мобілізації данини та водночас інспекційного контролю) згодом набувають більш передбачуваного, офіційного характеру. Показано, що військова, фіскальна та зовнішньополітична компоненти були не зов-нішніми проявами виконавчої влади, а її органічною частиною. Організація прикордонної оборони, будівництво фортець і «засік», переселення дружинно-общинних контингентів у стратегічні «гради», експедиційні походи та каральні акції виконували не лише оборонну, а й дисциплінарно-адміністративну функцію консолідації усієї влади. Роль глави держави як «нарядника землі» виявляється у його здатності мобілізувати людські і матеріальні ресурси, координувати воєвод та дружинні корпорації. Простежується перехід від десяткової організації до двірцево-вотчинної моделі управління, коли персонал княжого двору (як носії довіри та близькості до правителя) стає кадровою базою виконання публічних функцій; відображено механізм «зрощення» при-ватно-господарських і публічно-правових ролей урядників та виявлено, як це забезпечувало оперативність управління і керованість величезною територією Київської держави.
УЧАСТЬ АДВОКАТА ВОЛОДИМИРА СТАРОСОЛЬСЬКОГО У СУДОВИХ ПОЛІТИЧНИХ ПРОЦЕСАХ ПЕРШОЇ ПОЛОВИНИ ХХ СТОЛІТТЯ
Присвячено дослідженню участі адвоката Володимира Старосольського в судових політичних процесах першої половини ХХ ст. Зазначено, що адвокат В. Старосольський брав активну участь у судових політичних процесах першої половини ХХ ст. Наприкінці 1927 р. В. Старосольський повернувся з еміграції до Львова. Тут він розпочав адвокатську практику. Виступав захисником підсудних у численних тривалих резонансних судових політичних процесах по карних і цивільних справах. В. Старосольський часто виступав як промовець на громадських святкуваннях, на наукових сесіях НТШ, Союзу Українських Адвокатів. Упродовж 1928–1939 рр. був обраний членом Головної адвокатської палати у Варшаві. Наголошено, що адвокатська діяльність В. Старосольського відзначалася правовою майстерністю й етичністю, професійністю, включала захист українських політичних діячів і активістів, апеляцію до історичного та актуального суспільного контексту. В. Старосольський у своїй адвокатській діяльності керувався не лише формальним правом, а й особистою совістю, моральними цінностями та етичними принципами, що було необхідним для профе-сіонала у сфері застосування права. В. Старосольський підтримував ідеали адвокатської етики, які включали відповідальність перед суспільством, дотримання честі професії, об’єктивність і неупередженість у захисті прав та інтересів клієнтів, що відповідало вимогам професійної етики публічних службовців і правників у міжвоєнний період. У багатьох випадках В. Старосольський зумів домогтися більш м’яких вироків для своїх клієнтів, а іноді навіть врятувати їх від смертної кари. В подібних ситуаціях він завжди наполягав на чіткому розмежуванні між політичною оцінкою дій підзахисних і їхньою юридичною відповідальністю. Зазначено, що В. Старосольський користувався великим авторитетом не лише серед галицьких українців і поляків, а й серед польських чиновників. Спочатку він працював дещо в тіні більш відомих адвокатів, проте з другої половини 1920-х – початку 1930-х років став провідним захисником у політичних процесах, пов’язаних з УВО та ОУН. Його діяльність відзначалася самовідданістю у сфері правового захисту, врахуванням національно-політич-них і соціальних інтересів українського населення, а також допомогою у подоланні числен-них процесуальних складнощів. Він наголошував на важливості верховенства закону та справедливості в суспільстві. У 1927–1939 рр. В. Старосольський був одним із найвідоміших адвокатів Львова та Західної України. Він спеціалізувався на захисті учасників українського національного руху: членів УВО та ОУН, студентів, журналістів та інших, кого переслідувала польська влада за політичну діяльність. Його виступи на судових процесах мали широкий суспільний резонанс, а сам він здобув репутацію принципового, сміливого і висококваліфікованого адвоката. В. Старосольський використовував і формальні юридичні аргументи – аналіз доказів, вияв-лення процедурних порушень, принцип презумпції невинуватості, – і морально-етичні аспекти справи. Він наполягав на об’єктивності суду, врахуванні пом’якшуючих обставин, мотивів підсудних та їхньої ідейної спрямованості. Так, В. Старосольський майстерно використовував у своїх промовах історичні паралелі, порівнював український визвольний рух із подібними рухами в інших країнах, цитував філософів, правників і поетів, щоб підкреслити глибину національної трагедії українців та мотиви підсудних. Його адвокатська діяльність мала значний суспільний резонанс: промови публікувалися у пресі (якщо пропускала цензура), ставали предметом обговорень і прикла-дом для молодих адвокатів. Його позиція була не лише юридичною, а й моральною, що сприяло формуванню національної свідомості та розвитку тогочасного українського грома-дянського суспільства. В. Старосольський був активним членом Українського адвокатського товариства у Львові, займався правозахисною діяльністю і підтримував розвиток української юридичної думки (про це свідчать його публікації). У міжвоєнний період він був не лише видатним адвокатом, а й моральним авторитетом українського суспільства, який поєднував глибокі юридичні знання з громадянською позицією. Його ораторські здібності, ґрунтовна наукова підготовка та багаторічний досвід адвокатської практики ставлять його в один ряд із найвизначнішими представниками української інтелігенції першої половини ХХ ст.
ПЕРЕДУМОВИ СТАНОВЛЕННЯ ТА РОЗВИТОК УКРАЇНСЬКОЇ НАРОДНОЇ РЕСПУБЛІКИ ЗА ЦЕНТРАЛЬНОЇ РАДИ: ІСТОРИКО-ПРАВОВІ АСПЕКТИ
Проаналізовано передумови становлення та розвитку Української Народної Республіки за Центральної Ради, розкрито суспільно-політичні особливості організації українського війська в період відновлення національної державності на початку ХХ ст., зокрема за Української Центральної Ради. Визначено притаманні риси становлення правового регулю-вання організації та діяльності органів військової юстиції в Українській Народній Республіці за Центральної Ради. Розкрито поняття і види військових злочинів та порядок їх розсліду-вання в Українській Народній Республіці за Центральної Ради. Охарактеризовано організацію, структуру, компетенцію та діяльність військового судочинства в досліджуваний період. Автором вдало обґрунтовано, що в результаті Української революції, яка розпочалася у березні 1917 р., з-поміж іншого було задекларовано завдання створення українізованих військових підрозділів. Проте достатньої правової бази для творення українського війська не було закладено, а його формування мало спорадичний і аж ніяк не системний характер. Безумовним досягненням можна вважати створення Генерального секретаріату військових справ (військового міністерства), схвалення законопроєктів про формування відділень «Вільного козацтва» та народного війська (народної міліції). Війна з більшовицькою росією засвідчила недостатність таких кроків Центральної Ради. Загалом ситуація навколо розбу-дови українського війська на початкову етапі революції, зокрема не розуміння частиною політичних еліт важливості в найкоротші терміни сформувати ефективну національну армію, є повчальною в умовах сьогодення. Показано, що становлення правового регулювання організації та діяльності органів військової юстиції на початковому етапі Української революції було складним процесом, який відбувався в умовах важливих політичних подій. Одним з важливих завдань військової юстиції було забезпечення дисципліни в армії та боротьба із зловживаннями владою військовими чиновниками. Кроки Центральної Ради на початковому етапі Української рево-люції були спрямовані на українізацію та демократизацію суду в Україні, розробку низки законопроєктів, що мали окреслити судоустрій на засадах автономії. Однак навіть прого-лошена в листопаді 1917 р. Українська Народна Республіка стала визнала чинним російське законодавство, за винятком випадків, коли це законодавство суперечило ухваленим законом Центральної Ради.
ОСНОВНІ АСПЕКТИ ФУНКЦІОНАЛЬНИХ ОБОВ’ЯЗКІВ ЮРИДИЧНИХ РАДНИКІВ У ЗБРОЙНИХ СИЛАХ УКРАЇНИ ПІД ЧАС НАЦІОНАЛЬНОГО СПРОТИВУ ТА ПРАВОВОГО РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ
З 24 лютого 2022 р. триває повномасштабне російське вторгнення в Україну. Дотри-мання норм міжнародного гуманітарного права в будь-якій війні є гуманітарним (гуманним) міжнародним обов’язковим для усіх сторін та військових командирів. Невід’ємною юри-дичною складовою у питаннях забезпечення, контролю та дотримання міжнародного гуманітарного права в системі Збройних Сил України під час збройного конфлікту стає статутний (штатний) інститут юридичного радника. У цій статті автором проведено дослідження ролі юридичного радника в структурі Збройних Сил України та забезпеченні дотримання військовими командувачами, команди-рами та військовослужбовцями норм міжнародного гуманітарного права, правил застосу-вання сил та засобів шляхом здійснення правового забезпечення планування, забезпечення та виконання бойових операцій, заходів правового режиму воєнного стану, завдань національного спротиву, об’єднаних операцій (бойових дій). Автором у статті доведено, що правове забезпечення діяльності юридичних радників у системі Збройних Сил України унормоване законодавчими та підзаконними нормативними актами (законами України, наказами Міністерства оборони України та наказами Головно-командувача Збройних Сил України тощо). Водночас надання юридичних пропозицій (консультацій) командуванню щодо дотри-мання норм міжнародного гуманітарного права, правил застосування сили та допомоги військовому командуванню у вирішенні правових питань, які виникають під час ведення бойо-вих дій є визначальними завданнями юридичних радників у системі Збройних Сил України. Оскільки з боку противника (збройних сил рф) повсякденно здійснюється порушення норм міжнародного гуманітарного права, автор переконаний, що належна фіксація вияв-лених військовослужбовцями порушень норм міжнародного гуманітарного права і в насе-лених пунктах, і в інших місцевостях – районах ведення бойових дій у межах зон відпові-дальності військових частини є пріоритетним завданням у діяльності командирів та юридичних радників усіх рівнів Збройних Сил України. З березня 2022 р. і донині автор під час проходження військової служби на посаді помічника командира бригади з правової роботи – начальника юридичної служби завдяки виконанню своїх функціональних обов’язків мав позитивні можливості здійснювати службові зустрічі з профільними фахівцями за повної підтримки та глибокого розуміння важливості проблематики дотримання норм міжнародного гуманітарного права – першого командира 125 окремої бригади територіальної оборони генерал-лейтенанта Артура Івановича Горбенка. Так, у порядку службової співпраці та службових дискусій з питань міжнародного гуманітарного права зі своїми профільними старшими начальниками (юридичними рад-никами) автор здійснював науково-методичні обговорення у регіональному управлінні «Захід», Командуванні Сил територіальної оборони ЗСУ, оперативному командуванні «Захід», Командуванні Сухопутних військ ЗСУ, Генеральному Штабі ЗСУ, оперативно-тактичних угрупованнях «Харків», «Луганськ», угруповання об’єднаних сил, а також із декількома відрядженими в Донецьку область з Міністерства оборони України полковниками юстиції, полковниками юстиції університету Міністерства оборони, а також Центрального науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки Збройних Сил України. Розуміючи, що теоретичних матеріалів з розуміння норм міжнародного гуманітарного права є дуже багато, а практичних (лаконічних) інструкцій дій військовослужбовців на полі бою не так вже й багато, то автор публікації спробував створити з групою побратимів у системі Збройних Сил України «Методичні рекомендацій щодо порядку фіксації, збору доказів та документування порушень міжнародного гуманітарного права, вчинених силами противника». Такі рекомендації мали б допомогти відповідальним особам у військових час-тинах (командирами (начальниками) усіх рівнів, іншими посадовими особами) військово-службовцями використовувати їх при виконанні службових обов’язків та допомагати доку-ментувати факти порушень противником норм міжнародного гуманітарного права. У 125 окремій важкій механізованій бригаді такі методичні рекомендації впроваджені за окремим наказом її командира полковника Вадима Олександровича Бондаренка. Окрема подяка за створення таких методичних матеріалів під час спільного виконання бойових розпоряджень командира ОТУ «Луганськ» юридичному раднику полковнику юстиції Ігорю Анатолійовичу Клімову. З кандидатом юридичних наук Володимиром Михайловичем Лисиком автор спільно працював у рамках «Меморандуму про співпрацю» (квітень 2025), що укладений Львівським національним університетом імені Івана Франка та 125 окремою бригадою територіальної оборони.
НАУКОВА ШКОЛА ФІНАНСОВОГО ПРАВА ЛЬВІВСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ КРІЗЬ ПРИЗМУ ДІЯЛЬНОСТІ МАКСИМІЛІАНА АЛОЇЗА ФЮҐЕРА ФОН РЕХТБОРНА ТА ЇЇ ВПЛИВ НА СУЧАСНІСТЬ
Досліджено особливості підходів внеску видатних осіб юридичного факультету Львівсь-кого університету, а саме професора Максиміліана Алоїза Фюґер фон Рехтборн. Висвітлено його вклад у розвиток фінансового права на юридичному факультеті Львівського універси-тету та проаналізовано його працю, яка стосувалася фінансової діяльності та її значення для сучасників. Сформульовано правові основи для кращого розуміння процесу впрова-дження готівкових розрахунків, які були популярними у ХІХ ст. Показано внесок у розвиток фінансово-касових розрахунків, способи формування традиції проведення розрахунків та викладання права у Львівському університеті. Розкрито розмір платежів, якими держава покривала державні витрати. Сформовано бачення податків та зборів, які підлягають сплаті державній адміністрації. Сформовано стандарт, за яким мають оцінюватися та виконуватися грошові зобов’язання, укладені між приватними особами. Обґрунтовано позицію для наслі-дування з метою якісного покращення викладання фінансового права у Львівському універ-ситеті з метою її популяризації у світі.
ПОГЛЯДИ ПЛАТОНА ТА АРІСТОТЕЛЯ НА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ СУДДІВ: ІСТОРИКО-ПРАВОВІ АСПЕКТИ
Проаналізовано погляди Платона та Арістотеля на незалежність суддів. Аналіз погля-дів Платона та Арістотеля дає змогу побачити, що ще в античності були закладені основи розуміння ролі судової влади як ключового елементу державного устрою. Обидва мислителі розглядали справедливість як головну мету держави, а об’єктивне правосуддя – як необхідну умову її досягнення. Зазначено, що Платон запропонував ідеалізовану, проте доволі чітко розроблену мо-дель судочинства, яка включала багаторівневу систему судів, відбір суддів із числа найгід-ніших громадян, механізми контролю та навіть персональну відповідальність суддів за ухвалені рішення. Він наголошував, що належно організований суд є запорукою існування самої держави, а судді, подібно до правителів, повинні мати високі моральні якості та керуватися знанням істинного добра. Акцентовано, що Арістотель пропонував більш практичний і системний підхід. Він розглядав судову владу як одну з трьох основних складових держави поряд із законодавчою та виконавчою, підкреслюючи необхідність їхньої гармонійної взаємодії. Для нього суддя мав стати «живим уособленням закону», діяти неупереджено та професійно, уникаючи і впливу політичної влади, і залежності від мінливих настроїв народу. Показано, що Платон і Арістотель, хоч і по-різному підходили до організації судової системи, але обидва закладали ідеї, які стали підвалинами сучасного принципу незалеж-ності суддів. Їхні концепції продемонстрували усвідомлення того, що справедливе судо-чинство можливе лише за умови високих вимог до доброчесності суддів, автономності судової влади та верховенства закону над будь-якими приватними інтересами. Погляди Платона та Арістотеля на державу й судовий устрій становлять перший сис-темний підхід до проблеми незалежності суддів у західній філософській традиції. Об’єктив-ність суддів та їх незалежність від стороннього впливу була, на думку обох філософів, необхідною умовою для досягнення справедливості, головною цінністю якої було забезпе-чення щастя громадян; лише об’єктивні й неупереджені судді могли гарантувати правомірне й доброчесне здійснення правосуддя. Роздуми цих авторитетних античних мислителів про природу справедливості, взаємозв’язок між формою державного устрою й судовою системою стали фундаментом для подальшого розвитку європейської правової традиції та формування сучасних уявлень про верховенство закону, концепцій незалежного суду, багаторівневої судової системи та механізмів контролю за діяльністю суддів. Ці міркування Платона й Арістотеля стали інтелектуальною основою для подальшого розвитку доктрини судової незалежності, яка згодом трансформувалася в один із ключових конституційних принципів демократичних держав. Їхні ідеї про незалежність суддів, апеляційність рішень і пріоритет закону залишаються актуальними й сьогодні, адже формують основи сучасних правових систем. У сучасних реаліях ці напрацювання набувають нового значення, адже проблема незалежності суддів знову перебуває у центрі політичних і правових дискусій у світі, що підтверджує універсальність античної спадщини.
СТРУКТУРА ТА ЮРИСДИКЦІЯ АДМІНІСТРАТИВНИХ СУДІВ ЧЕСЬКОЇ РЕСПУБЛІКИ
Висвітлено структуру та юрисдикцію адміністративних судів Чеської республіки. Вста-новлено що система адміністративного судочинства Чеської республіки регулюється консти-туцією Чеської республіки та законами від 2002 р. «Про суди, суддів і народних засідателів та державну судову адміністрацію» та Кодексом адміністративного судочинства Чеської республіки від 21 березня 2002 р., що набув чинності 1 січня 2003 р. Показано, що дані нормативно-правові акти передбачали захист фізичних і юридичних осіб від рішень і бездіяльності органів публічної влади та їх посадових осіб. У кодексі адміністративного судочинства врегульовано компетенцію адміністративних судів, організа-цію, структуру, статус суддів, юрисдикцію адміністративних судів та права учасників адміні-стративного процесу. З’ясовано, що структура адміністративних судів Чеської республіки складається з Вищого адміністративного суду, який знаходиться у місті Брно, міського адміністративного суду Праги та 86 окружних адміністративних судів. Проаналізовано юрисдикцію Вищого адміністративного суду Чеської республіки, міського адміністративного суду Праги та окруж-них адміністративних судів по розгляду окремих категорій адміністративних справ. На відміну від інших судів Європи, розгляд дисциплінарних справ суддів та прокурорів входить до юрисдикції Вищого адміністративного суду Чеської республіки. Охарактеризовано поря-док розгляду адміністративних справ в окружних адміністративних судах, міському адміні-стративному суду Праги та Вищого адміністративного суду Чеської республіки.
ДО ПИТАННЯ ПРО ФОРМУВАННЯ ДЕРЖАВНО-ПРАВОВИХ ПОГЛЯДІВ ПРОФЕСОРА В. С. КУЛЬЧИЦЬКОГО
Постать професора, доктора юридичних наук Кульчицького Володимира Семеновича давно і добре відома на юридичному факультеті Львівського університету, де він про-працював майже 60 років. А коли до цього додати ще роки навчання на факультеті як студента та аспіранта, то вийде цілих 70 років. Професор В. С. Кульчицький залишив на юридичному факультеті Львівського універ-ситету глибокий слід як викладач, науковець, керівник аспірантів і студентів, консультант і порадник багатьох молодих викладачів, доброзичлива і порядна людина. Але як саме почали формуватися державно-правові погляди професора В. С. Кульчицького в яких соціально-політичних умовах і під чиїм впливом – ця проблема і стала основою дослідження у нашій науковій статті. Народився В. С. Кульчицький у грудні 1919 р. у с. Кульчиці – нині Самбірського району Львівської області в селянській сім’ї. Його батько – Семен був хліборобом, мав у селі авторитет, за що сільська громада обрала його війтом села. Перші життєві враження і по-няття про добро і зло, правду і кривду, щастя і горе він отримав від батьків, які заклали йому християнські цінності добра, правди, справедливості, милосердя та відповідальності за свою поведінку і вчинки, яких він дотримувався усе своє життя. Дитинство провів В. С. Кульчицький у рідному селі, допомагаючи батькам у їхній нелегкій справі на землі та в домашньому господарстві. В рідному селі він закінчив чотири-річну початкову школу, а в 1931 р. вступив до Самбірської гімназії, яку в травні 1939 р. успішно закінчив. У гімназії, у якій навчався Володимир, більшість учнів була українцями, але були також учні – поляки, євреї та німці. Навчання здебільшого велося польською мовою. Спілкуючись із вчителями та учнями інших національностей, молодий Кульчицький пізнавав їхню ментальність, мову, звичаї, що в майбутньому стала йому в пригоді. Після успішного закінчення гімназії, Володимир за порадою рідні поступив у 1935 р. на 1-й курс юридичного (тоді – правничого) факультету Львівського університету. Львів тоді ще знаходився у складі Польської держави, але у вересні 1939 р. на Польщу напала гітлерівська Німеччина, яка протягом трьох тижнів захопила усю Польщу. Згідно з домовленістю між Німеччиною і Радянським Союзом східні землі Польщі – Галичина – відійшли до Союзу РСР, що відкрило нову сторінку в історії цього краю, університету та юридичного факультету. Новий навчальний рік в університеті розпочався 15 січня 1940 р. Навчання довго не тривало, бо вже 22 червня 1901 р. на СРСР напала гітлерівська Німеччина. В серпні 1944 р. В. Кульчицький був мобілізований до лав Радянської армії, брав участь у боях, отримав нагороди, але у вересні 1944 р. був тяжко поранений і демобілізований. Після війни він продовжив навчання в університеті, який закінчив у 1948 р. У цьому ж році він вступив до аспірантури на кафедру історії і теорії держави і права, яку успішно закінчив у 1951 р. Ще навчаючись в аспірантурі, В. Кульчицький розпочав глибоке наукове дослідження проблеми, як саме виявилися та реалізувалися у конкретних історичних умовах західно-українського регіону загальні закономірності демократичного розвитку провідних державно-правових інститутів. Значну увагу він звернув на дослідження суспільно-політичного ладу і права, державного устрою і права Східної Галичини, Північної Буковини і Закарпаття. У цьому йому допомагали вчені-викладачі, які приїхали у Львів з Радянської України, при-везена ними правнича та політична література. У квітні 1954 р. В. Кульчицький успішно захистив у Москві кандидатську дисертацію, став кандидатом юридичних наук, а в1956 р. – доцентом. На юридичному факультеті Львівського університету він читав курс «Історія держави і права Союзу РСР», а згодом ще курс «Історія держави і права Української РСР». Саме тоді він опублікував низку своїх наукових праць, керував підготовкою аспірантів. У 1970 р. В. С. Кульчицький захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня доктора юридичних наук, а в1973 р. став професором. У 1992 р. його обрано членом-корес-пондентом Академії правових наук України. Він став автором або співавтором близько 500 наукових та науково-популярних праць, співавтором 20 колективних монографій, 10 вузівсь-ких підручників та посібників.
ПРАВОВА КУЛЬТУРА УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ ПЕРІОДУ ГЕТЬМАНЩИНИ КРІЗЬ ПРИЗМУ КОНСТИТУЦІЇ 1710 РОКУ: ЦІННІСНИЙ АСПЕКТ
Розглянуто правову культуру українського народу періоду Гетьманщини крізь призму Конституції Пилипа Орлика 1710 р. Визначено правову культуру як складну, багатовимірну систему правових цінностей, що відповідають рівню досягнутого суспільством правового розвитку, вкорінених у свідомість народу і є основоположними засадами його державо- та правотворчої діяльності. Метою дослідження є аналіз аксіологічних засад правової культури доби Гетьманщини та унаочнення їхнього відображення у положеннях Конституції Пилипа Орлика 1710 р. Авторка пропонує розглядати цей документ як концентрований вираз пра-вової свідомості та правової культури українського суспільства й підтвердження його європейської ідентичності. Показано, що серед основних цінностей правової культури того часу визначальними були свобода, рівність, справедливість, гідність, гуманізм, демократизм і соціальна відповідальність влади. Авторка наголошує, що Конституція закріпила принципи поділу влади, виборності посад, договірних відносин між владою і народом, засудження корупції, захисту «посполитого» люду та добросусідства в зовнішній політиці. Зроблено висновок, що Конституція 1710 р. є свідченням високого рівня правової культури українсь-кого народу періоду Гетьманщини та її органічної належності до європейської правової традиції.
ПРОБЛЕМИ РОЗМЕЖУВАННЯ КОМАНДНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ, СПІВУЧАСТІ ТА ПРИЧЕТНОСТІ ПРИ ПРИТЯГНЕННІ ДО ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ВІЙСЬКОВИХ КОМАНДИРІВ ЗА КРИМІНАЛЬНИМ ЗАКОНОДАВСТВОМ УКРАЇНИ
Досліджено співвідношення інститутів співучасті, причетності та командної відповідаль-ності в кримінальному праві України в контексті імплементації положень Римського статуту Міжнародного кримінального суду. Розглянуто основні доктринальні підходи до визначення складу та меж співучасті у злочині, а також особливості притягнення до відповідальності військових командирів за дії підлеглих. Показано, що командна відповідальність не є різно-видом співучасті, а становить самостійний інститут, який відображає невиконання обов’язку запобігати або припинення злочинів підлеглих. Обґрунтовано необхідність подальшого вдосконалення законодавчого регулювання для забезпечення ефективного переслідування міжнародних злочинів і водночас збереження принципу індивідуальної відповідальності та гарантій справедливого покарання командного складу.
ПРЕФЕКТ І ПРОКУРОР У КОНСТИТУЦІЙНІЙ ДОКТРИНІ РОЗПОДІЛУ ВЛАДИ: КОНЦЕПЦІЯ ФУНКЦІОНАЛЬНОГО РОЗМЕЖУВАННЯ
Досліджено концептуальні та інституційні аспекти запровадження інституту префекта в Україні як елементу конституційної реформи, зокрема в контексті децентралізації та трансформації системи публічної влади. Проаналізовано генезу прокуратури в Україні – від її витоків у Російській імперії та репресивної ролі в радянський період до реформ, спрямованих на адаптацію до європейських стандартів після здобуття незалежності. Особливу увагу приділено поступовому переходу від функцій загального нагляду до моделі прокуратури як складової системи правосуддя, що було закріплено конститу-ційними змінами 2016 р. Основу статті становить доктринальний і порівняльно-правовий аналіз інституту пре-фекта, який має замінити місцеві державні адміністрації та здійснювати нагляд за законністю актів органів місцевого самоврядування. На прикладі моделей Франції, Польщі та Румунії автор показує, що префект є типовим елементом унітарних держав із сильною виконавчою вертикаллю. Водночас український контекст – із його інституційною нестабільністю, полі-тичною волатильністю та спадком централізованого управління – потребує обережного підходу до функціонального розмежування. Обґрунтовано позицію, що префект не є наступником прокурора, а виступає окремим суб’єктом у новій системі стримувань і противаг. Порівняння їхньої конституційної природи, функцій, механізмів впливу та політичної відповідальності виявляє і спільні риси, і суттєві відмінності. Запропоновано доктринальну модель функціонального розмежування, яка збе-рігає незалежність прокуратури в кримінально-правовій сфері та передбачає адміністра-тивний нагляд за органами місцевого самоврядування з боку префекта. Розглянуто політичний вимір реформи, зокрема спротив громадськості, побоювання щодо надмірної централізації та ризики порушення автономії місцевого самоврядування. Наголошено на важливості правової визначеності, деполітизації та прозорих процедур призначення префектів для забезпечення легітимності реформи та її відповідності євро-пейським стандартам. Висновки Венеційської комісії підтверджують необхідність чіткого функціонального розмежування та інституційного балансу. Акцентовано, що запровадження інституту префекта, за умови належного норматив-ного оформлення та суспільного консенсусу, може посилити ефективність державного контролю без порушення принципів децентралізації та автономії місцевого самоврядування. Така реформа має бути не лише адміністративною, а й глибоко конституційною та політичною.
ГЕНЕЗА ПРАВОВОГО ЗАХИСТУ ПРИВАТНОСТІ ОСОБИ
Проведено системне дослідження становлення і розвитку правового захисту приват-ності особи від античних і середньовічних форм до сучасного конституційно-правового режиму. Реконструйовано еволюцію поняття приватності як правової категорії, простежуючи її шлях від процедурних звичаїв і станових привілеїв до універсального права людини. З’ясовано, що ще в римському праві через інститути dominium та domus було закладено базові контури приватної сфери, а середньовічні режими «домашнього миру», корпо-ративних таємниць і канонічного forum internum створили перші правові обмеження доступу до особистого простору. Показано, що модерна доба принесла перехід від фактичних бар’єрів до конституційних гарантій: рішення Semayne’s Case (1604), Entick v. Carrington (1765) і стаття Воррена та Брандейса (1890) започаткували правове осмислення приватності як самостійного об’єкта охорони. Автор доводить, що XX ст. сформувало міжнародно-правовий фундамент цього права – від ст. 12 Загальної декларації прав людини до ст. 8 Європейської конвенції – і забезпечило його конкретизацію через практику ЄСПЛ та Суду ЄС. На основі порівняльного аналізу англо-американської та континентальної правових систем у статті виявлено відмінності підходів до регулювання приватності: перша базується на процедурних стримуваннях влади, друга – на гідності та інформаційному самовизначенні особи. В роботі запропоновано авторську модель конституційно-правового режиму приват-ності, що складається з трьох груп принципів: матеріально-правових (законність, легітимна мета, «якість закону»), процедурно-правових (необхідність, пропорційність, незалежний нагляд) та інституційних (підзвітність і ефективні засоби захисту). З’ясовано, що українська модель охорони приватної сфери, спираючись на ст. 30-32 Конституції України, поступово гармонізується з європейськими стандартами, виробленими ЄСПЛ і Судом ЄС, однак потребує подальшої імплементації запобіжників щодо судового контролю, зберігання даних і повідомлення особи про втручання. Отож у статті вперше комплексно узагальнено історичні витоки, структурні принципи та сучасні виклики правового захисту приватності, що становить внесок у формування національної доктрини у цій сфері.
АДАПТАЦІЯ УКРАЇНСЬКОГО ЗАКОНОДАВСТВА У СФЕРІ ПРАВОВОЇ ОХОРОНИ ТОРГОВЕЛЬНИХ МАРОК ДО ПРАВА ЄС
Проаналізовано сучасний стан адаптації українського законодавства у сфері правової охорони торговельних марок до права ЄС. Встановлено, що за умов глобалізації, посилення конкуренції та зважаючи на активний процес євроінтеграції в Україні виникає необхідність удосконалення правових механізмів охорони торговельних марок, що дозволить досягти прозорості в цій сфері та скоротити строки проведення експертизи, кількість якої постійно зростає внаслідок недосконалості чинного законодавства. Дослідження проведене на основі аналізу положень Директиви Європейського парламенту і Ради ЄС № 2015/2436 про наближення законодавств держав-членів щодо торговельних марок, Регламенту Євро-пейського парламенту і Ради ЄС № 2017/1001 про торговельну марку ЄС, а також положень чинного Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» № 3689-XII від від 15 грудня 1993 року та Проєкту Закону «Про охорону прав на торговельні марки». Обґрунтовано необхідність переходу від наявної сьогодні в Україні моделі правової охо-рони торговельних марок, яка стикається з низкою проблем, до більш сучасної, повної моделі правової охорони торговельних марок, тобто такої, яка функціонує на рівні країн-членів ЄС. Акцентовано на скороченні строків експертизи заявок з нинішніх двох років до п’яти-шести місяців, що відповідає європейській практиці та позитивно вплине на розвиток бізнесу в Україні і підвищить її привабливість для іноземних інвесторів. Обґрунтовано переваги впровадження якісного програмного забезпечення на зразок EUIPO, завдяки якому можна досягти більшої ефективності в процесі пошуку, обробки та моніторингу заявок у режимі онлайн. Детально проаналізовано питання визначення та законодавчого закріплення абсолют-них та відносних підстав для відмови в реєстрації торговельних марок на національному рівні як це має місце у праві ЄС, завдяки чому можна досягти уникнення правової невизна-ченості та зловживань у ході проведення експертизи. Визначено переваги та перспективи від адаптації українського законодавства у сфері правової охорони торговельних марок до права ЄС для держави та бізнесу, а також для іноземних інвесторів. Встановлено, що процес адаптації стикається із низкою проблем: недосконалістю чинного законодавства, обмеженістю ресурсів державних органів, недос-татнім рівнем цифровізації державного сектору тощо. Одночасно з цим, наголошено, що ухвалення Проєкту Закону «Про охорону прав на торговельні марки», підготовленого з урахуванням положень права ЄС, стане важливим кроком на шляху створення сучасної системи правової охорони торговельних марок в Україні, здатної ефективно інтегруватись у європейський правовий простір.
Досліджено поняття та ознаки службового твору на підставі аналізу його законодавчих дефініцій та доктринальних поглядів. Встановлено, що твір може кваліфікуватися як служ-бовий за наявності наступних ознак: 1) його створення здійснено працівником у зв’язку з виконанням трудових обов’язків; 2) попри відсутність у законодавчому визначенні службо-вого твору зазначення «за дорученням роботодавця» таке доручення не може виходити за межі трудових обов’язків працівника; 3) для кваліфікації твору як службового характер, три-валість, вид трудового договору (строковий, на час виконання певної роботи, про надомну роботу, про дистанційну роботу) не мають правового значення. Доведено, що у сфері промислової власності застосування поняття «службовий» до відповідних об’єктів (винаходів, корисних моделей, промислових зразків тощо) є умовним. Права інтелектуальної власності на такі об’єкти належать власникам патентів, свідоцтв, які за своєю суттю є правовстановлювальними та правопідтверджувальними документами.
ПРАВОВИЙ РЕЖИМ КОРИСНОЇ МОДЕЛІ ТА ЇЇ ВІДМІННОСТІ ВІД ВИНАХОДУ
Присвячено правовому аналізу корисної моделі як об’єкту патентного права та її відмінностям від винаходу. Проаналізовано поняття корисної моделі, її об’єкти, умови патентоздатності, правову природу патенту на корисну модель. Встановлено, що винахід і корисна модель мають і спільні, і відмінні ознаки та характеристики, які підкреслюють відмінності між ними. Доведено, що промисловий зразок є об’єктом промислової власності, але не є об’єктом патентного права, оскільки промисловий зразок спрямований на охорону дизайнерських рішень, а винахід і корисна модель – на охорону технічних рішень. Доведено, що винахід і корисна модель є технічним результатом (технічним рішенням), для створення якого його автор доклав інтелектуальної, творчої праці. Встановлено, що відмінності між винаходом і корисною моделлю визначено в різних статтях закону, в яких йдеться про певні особливості або винаходу, або корисної моделі. Обґрунтовано, що правовий режим корисної моделі повинен бути адаптований до сучасних реалій і має відповідати стандартам ЄС у даній сфері. Встановлено, що умови надання правової охорони винаходу та корисної моделі є ідентичними, водночас умови патентоздатності відрізняються, оскільки винаходу повинен бути притаманний винахідницький рівень (неочевидність для фахівця у певній галузі). Обґрунтовано, що корисна модель не повинна бути засобом надання правової охорони речовинам (які фактично призначені для патентної охорони лікарських засобів), адже ці об’єкти активно використовуються у фармацевтичній сфері і можуть стати приводом для зловживань шляхом отримання недобросовісними заявниками так званих «легких патентів». Доведено, що особливістю патенту на корисну модель також є те, що він, на відміну від патенту на винахід, за своєю правовою природою є деклараційним, оскільки видається під відповідальність заявника. Доведено, що процедура «post grant opposition» (визнання прав на винахід, корисну модель недійсними Апеляційною палатою УКРНОІВІ) дає змогу проти-діяти «деклараційним» патентам на корисні моделі, які насправді не відповідають умовам патентоздатності, зазвичай, не маючи новизни). Обґрунтовано, що корисна модель є важливим об’єктом патентного права, і станом на сьогодні Україна не готова до відмови від цього об’єкта, оскільки це може призвести до негативних наслідків – неможливість надання відносно швидкої правової охорони новим технологічним рішенням, які можуть охоронятися патентом. Доведено, що при реформуванні правового режиму корисної моделі доцільно врахувати досвід країн ЄС, але також важливо дотримуватися національних інтересів, які ґрунтуються на необхідності підтримки вітчизняного бізнесу і стимулювання розвитку нових технологій та інновацій саме в Україні.
ФОРМАЛІЗМ ЯК ОБМЕЖЕННЯ НАУКОВОЇ ТВОРЧОСТІ
Проаналізовано формальні вимоги до змісту та оформлення результатів наукових досліджень. Надмірна формалізованість обмежує свободу наукової творчості. Формальні вимоги щодо кількості публікацій членів спеціалізованої вченої ради для захисту дисертації на здобуття наукового ступеня доктора філософії нівелюють новизну теми дослідження, оскільки кожен член спецради повинен мати не менше 3-х публікацій за останні 5 років до дня утворення разової ради за тематикою дослідження здобувача. Вкрай шкідливою для наукової творчості є діяльність з надання посередницьких послуг у написанні різного виду наукових робіт на замовлення. Така діяльність вільно рекламується. У разі виявлення таких дій відповідальність покладається на здобувача – замовника таких послуг (академічна відповідальність). Тоді як посередницька залишається безкарною. Такий стан негативно впливає на сутність наукової творчості, вихолощує її зміст, деморалізує наукове середовище. Такі види посередницьких послуг мають бути забороненими.
Олександра Яворська / Oleksandra Yavorska
ДОКАЗУВАННЯ ПРИЙНЯТТЯ ПРОПОЗИЦІЇ, ОБІЦЯНКИ АБО ОДЕРЖАННЯ НЕПРАВОМІРНОЇ ВИГОДИ СЛУЖБОВОЮ ОСОБОЮ ЗА ВІДСУТНОСТІ ОСОБИ ЗАЯВНИКА
Присвячено вивченню процесу доказування прийняття пропозиції, обіцянки або одер-жання неправомірної вигоди службовою особою за відсутності особи заявника. За результа-тами опрацювання теми встановлено відмінність такого документування від значно пошире-ніших випадків, коли кримінальне провадження реєструється на підставі відповідної заяви особи, яка повідомляє про висловлене їй прохання або вимогу надати неправомірну вигоду. Констатовано, що відсутність особи, яка повідомляє про вчинення досліджуваного кри-мінального правопорушення, та як наслідок її залучення до допомоги в такому документу-ванні, значно ускладнює притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. В процесі доказування ключовим доказом є матеріали негласних слідчих (розшукових) дій, зокрема отримані за результатами проведення аудіо-, відеоконтролю особи. Встановлено, що нещодавно вдосконалений інститут угод про визнання винуватості в корупційних кримінальних правопорушеннях є ефективним інструментом отримання доказів прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою. Також він сприятиме економії державних ресурсів та розкриття інших корупційних діянь.
ПРАВОВА ПРИРОДА СЕРВІСІВ СОЦІАЛЬНИХ МЕРЕЖ ЯК КОНТРОЛЕРІВ ПЕРСОНАЛЬНИХ ДАНИХ ЗГІДНО ЗІ ЗАКОНОДАВСТВОМ ЄС ТА УКРАЇНИ
Стан ефективності наявного механізму та практики захисту персональних даних користувачів соціальних мереж на території України зумовлює необхідність дослідження можливості застосування правових стандартів Європейського Союзу з метою підвищення рівня захищеності прав суб’єктів даних у цифровому середовищі, зокрема, у сфері електронних комунікацій. Імплементація, розробка якісного секторального законодавства або ж створення ефективних національних рекомендацій є можливою лише за наявності послідовного та об’єктивного дослідження особливостей діяльності зазначених сервісів, які надають постачальники загальнодоступних послуг електронних комунікацій, серед них – сервісів соціальних онлайнмереж. Досліджено особливості правового статусу сервісів соціальних мереж як контролерів персональних даних згідно зі законодавством Європейського Союзу та України. Розгля-нуто особливості функціонування соціальних мереж як вебсервісів, що формують цифрові профілі користувачів, збирають та обробляють значні обсяги персональної інформації, включаючи біометричні дані, що може створювати ризики для приватності та безпеки користувачів. Проаналізовано поняття «контролер» згідно з Регламентом (ЄС) 2016/679 (GDPR) з урахуванням практики тлумачення цього терміна у відповідних рекомендаціях Європейської ради з питань захисту даних. Розкрито особливості правового статусу соціальних мереж як одноосібних або спільних контролерів, визначено основні правові підстави обробки даних, зокрема згода, легітимний інтерес та виконання договору. Також досліджено особливості територіального застосування GDPR щодо користувачів, які знаходяться поза межами ЄС, зокрема на території України.
АДМІНІСТРАТИВНА ЮСТИЦІЯ У НІМЕЧЧИНІ ТА УКРАЇНІ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ
Здійснено ґрунтовне порівняльне дослідження систем адміністративного судочин-ства Німеччини та України з урахуванням їх історичних витоків, інституційної побудови, процесуальних засад і конституційних гарантій. Метою дослідження є виявлення чинників, що визначають ефективність німецької моделі адміністративної юстиції, а також з’ясу-вання можливостей її адаптації в Україні в контексті європейської інтеграції та утвер-дження верховенства права. Проведений аналіз засвідчує, що система адміністративної юстиції Німеччини є результатом тривалої еволюції, починаючи з другої половини ХІХ ст. Вона ґрунтується на принципі поділу влади, традиції судового контролю за адміністрацією та конституційному приписі ст. 19(4) Основного Закону, який гарантує кожній особі право на ефективний судовий захист від порушень з боку органів публічної влади. Ця норма сформувала міцне нормативне підґрунтя для побудови незалежної та ефективної системи адміністративних судів. Сучасна структура німецької адміністративної юстиції охоплює три рівні – адміністративні суди (Verwaltungsgerichte), вищі адміністративні суди (Oberverwaltungsgerichte/Verwaltungsgerichtshöfe) та Федеральний адміністративний суд (Bundesverwaltungsgericht), доповнені спеціалізованими судовими установами – фінансо-вими та соціальними судами. Процесуальна модель Німеччини та України є інквізиційною: суд відіграє активну роль у встановленні фактичних обставин, а обов’язок доведення законності рішення покладено на орган влади. Україна ж розпочала інституціоналізацію адміністративного судочинства лише у 2000-х роках. Прийняття Кодексу адміністративного судочинства України у 2005 р. запо-чаткувало створення спеціалізованих адміністративних судів і надало громадянам реаль-ний механізм оскарження дій чи бездіяльності органів влади. Система адміністративних судів в Україні має три рівні: окружні адміністративні суди, апеляційні адміністративні суди та Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду. В деяких випадках адмі-ністративні справи можуть розглядатися судами загальної юрисдикції або Вищим антико-рупційним судом (за наявності підстав, передбачених ст. 4 Закону України «Про санкції»). Статистичний аналіз підтверджує суттєву різницю у навантаженні на суди двох країн. За даними Федерального статистичного управління Німеччини (Destatis), у 2024 р. адміні-стративні суди розглянули 252 684 нові справи, з яких майже половина стосувалася питань надання притулку та міграції. Середня тривалість розгляду справи становила близько 10,5 місяців, що свідчить про стабільну, але ресурсомістку роботу судової системи. Водночас в Україні, за офіційним аналізом Верховного Суду за 2024 рік, місцеві адміністративні суди розглянули 462 731 справу і матеріал, що майже вдвічі перевищує німецькі показники. Апеляційні адміністративні суди розглянули 157 062 справи, а Каса-ційний адміністративний суд у складі Верховного Суду отримав 52 092 справи – на 15% більше, ніж у попередньому році. В середньому один суддя окружного адміністративного суду розглянув 949 справ, що свідчить про критичне навантаження та ризики зниження якості судочинства. Автор з’ясував, що головні відмінності між німецькою та українською моделями полягають не лише в рівні інституційного розвитку, а й у підходах до процесуальної орга-нізації. У Німеччині ефективність забезпечується завдяки запровадженню обов’язкових досудових процедур у сфері податкових і соціальних спорів, високій спеціалізації суддів і розвиненій системі електронного судочинства (E-Akte). В Україні ж досудове врегулюван-ня має факультативний характер, що призводить до надмірного навантаження на суди. Крім того, залишається проблемою слабке виконання судових рішень, часті зміни законо-давства та обмеження функціонування судів у прифронтових регіонах у зв’язку з війною. У результаті дослідження автором обґрунтовано, що подальший розвиток адміністра-тивної юстиції в Україні має відбуватися шляхом адаптації, а не механічного копіювання німецьких інституцій. Запропоновано конкретні напрями реформ: запровадження обов’яз-кових досудових процедур у типових категоріях спорів (податкових, пенсійних, соціаль-них), поглиблення спеціалізації суддів, розширення електронного судочинства та поси-лення механізмів виконання рішень адміністративних судів. Такі кроки сприятимуть не лише зменшенню навантаження на суди, а й підвищенню довіри громадян до системи правосуддя. Отож дослідження доводить, що, попри значні досягнення у формуванні спеціалізо-ваної системи адміністративного судочинства, Україна продовжує стикатися з глибокими структурними проблемами, тоді як Німеччина демонструє зрілу, стабільну та ефективну модель судового контролю за публічною адміністрацією. Отримані результати мають і теоретичне, і практичне значення, адже окреслюють можливі напрями модернізації української адміністративної юстиції відповідно до європейських стандартів та принципів верховенства права.
СПОРИ ПРО ДЕРЖАВНУ СЛУЖБУ ЯК ВИД ПУБЛІЧНО-ПРАВОВОГО СПОРУ, ЩО НАЛЕЖИТЬ ДО ЮРИСДИКЦІЇ АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Охарактеризовано особливості спорів про державну службу як одного з видів публічно-правового спору, що розглядають адміністративні суди в Україні. Державно-службові відносини є складною системою взаємозв’язків громадянина з органами виконавчої влади та їх апаратом. На кожному з етапів державної служби можуть виникнути спори, які мають публічно-правовий характер і є самостійним предметом розгляду в адміністративному суді. Зроблено висновок про основні види спорів, які виникають із прийняття, проходження і звільнення з державної служби. Визначено деякі проблеми, з якими стикаються адміністра-тивні суди при розгляді і вирішенні таких спорів. Зазначено проблеми щодо застосування адміністративними судами норм адміністративного і трудового законодавства, законо-давства про окремі види державної служби. Запропоновано удосконалити законодавство про державну службу шляхом конкретизації права на захист і уточнити деякі положення Кодексу адміністративного судочинства України в частині розгляду спорів про державну службу.
ПОНЯТТЯ «АДМІНІСТРАТИВНОГО ОРГАНУ» ВІДПОВІДНО ДО ЗАКОНУ УКРАЇНИ «ПРО АДМІНІСТРАТИВНУ ПРОЦЕДУРУ»: В РОЗРІЗІ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ
Досліджено поняття «адміністративного органу» відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» в контексті місцевого самоврядування. Проаналізовано спів-відношення понять «адміністративний орган», «орган місцевого самоврядування», «посадо-ва особа місцевого самоврядування» та «посадова особа адміністративного органу». Визна-чено, що адміністративними органами можуть бути місцеві ради, їх виконавчі органи, посадові та виборні особи, комунальні підприємства, установи, організації, які здійснюють функції публічної адміністрації.
ЗАСТОСУВАННЯ АНАЛОГІЇ ПРАВА ПРИ ПРИПИНЕННІ ВІДНОСИН ПУБЛІЧНОЇ СЛУЖБИ ІЗ ЗАСТУПНИКАМИ ГОЛІВ МІСЦЕВИХ ДЕРЖАВНИХ АДМІНІСТРАЦІЙ
Основну увагу звернено на закон про місцеві державні адміністрації, який закріплює правове становище заступників голів таких адміністрацій. Автори доводять, що він не дає цілісного уявлення про становище таких службовців, адже поза ним залишаються чимало інших важливих питань, зокрема, що стосуються юридично визначених підстав звільнення, порядку та строків упродовж яких воно може відбуватися, а також наскільки правомірною й юридично значущої є заява про припинення повноважень заступником голови місцевої адміністрації в разі призначення нового голови адміністрації. На підставі аналізу законодавства та судової практики автори доходять висновку, що перебування особи на публічній службі зумовлює реалізацію права на працю, а також права на участь в управлінні державними справами відповідно до ст. ст. 38, 43 Конституції України. Водочас припинення з нею відносин публічної служби не має суперечити приписам спеціального законодавства, а у випадку прогалин чи неурегульованості відносин щодо припинення такої служби – актам трудового законодавства. Отож вони доводять необхід-ність субсидіарного застосування норм трудового права у випадку припинення із заступ-никами голів адміністрацій відносин публічної служби. Автори дослідження обґрунтовують, що подання заступниками заяви про припинення повноважень у випадку призначення нового голови адміністрації, не обов’язково зумовлює їхнє звільнення. Тому призначення нового голови місцевої адміністрації не зумовлює обов’язкового припинення відносин публічної служби заступників, призначених попереднім головою.
ОКРЕМІ ПРАВОВІ ПРОБЛЕМИ, ПОВ’ЯЗАНІ ІЗ ВЕДЕННЯМ ДЕРЖАВНОГО КАДАСТРУ ТВАРИННОГО СВІТУ В СУЧАСНИХ УМОВАХ
світу як одного з найбільш узагальнених, систематизованих обліків даних про диких тварин. Державний кадастр тваринного світу є невід’ємною умовою сталого розвитку довкілля, забезпечення збереження біологічного різноманіття усієї дикої фауни, яка перебуває на території України, всебічного спостереження за популяцією диких тварин та запобігання їх зникненню в майбутньому. Систематизовані і зведені відомості кадастрів тваринного світу залежно від характеру і змісту інформації, яку вони містять, об’єднуються у відповідні розділи, кожний з яких має в кадастрі певне значення та виступає носієм конкретного виду інформації про об’єкт тваринного світу. Організація ведення державного кадастру такого виду диких тварин, як мисливські тварини, координація діяльності, пов’язаної з виконанням кадастрових робіт щодо них, а також державний контроль за якістю і достовірністю даних про мисливські тварини здійснюється низкою державних органів серед яких центральний орган виконавчої влади, що забезпечує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища (Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України), його органи на місцях та Державне агентство лісових ресурсів України. Встанов-лено, що така розпорошеність у законодавстві повноважень у ведені обліку даних про кількісні характеристики мисливських тварин, їх місця проживання чи перебування між декількома державними органами не виправдала очікування у частині всебічного та повного введення державного кадастру мисливських тварин та отриманні достовірних даних про їх стан. Таке дублювання компетенції державних органів щодо державного кадастру мисливських тварин не сприяє його ефективному веденню. Зважаючи на значне видове різноманіття мисливських тварин та перебування окремих їх видів у межах декількох лісових чи мисливських угідь або ж за їх межами зроблено висновок про доцільність залишення збору, опрацювання та систематизації інформації про усі види об’єктів тваринного світу в межах повноважень Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України. Окрім цього, внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій та проведення робіт з ліквідації їх наслідків на території України запроваджена в окремих населених пунктах тимчасова заборона перебування чи переміщення громадян у лісах, водоймах, а через неможливість зібрати інформацію про об’єкти тваринного світу безпосередньо з території їх перебування дані державних кадастрів деяких видів диких тварин є недостовірними та застарілими.
СПЕЦІАЛЬНА КОНФІСКАЦІЯ У КК УКРАЇНИ: СУЧАСНИЙ СТАН ТА ПЕРСПЕКТИВИ УДОСКОНАЛЕННЯ
і в чинному КК України, і в Проєкті КК, який розробляється Робочою групою з питань реформування кримінального законодавства, положення, які передбачають можливість застосування спеціальної конфіскації, суттєво не відрізняються. У найбільш загальних рисах можна стверджувати, що спеціальній конфіскації підлягає майно, яке використовувалося як знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, майно, яке отримано внаслідок вчинення такого правопорушення, а також і вторинні доходи, отримані в подаль-шому від такого майна. Звернено увагу на тому, що в Проєкті КК його автори термінологічно більш правильно підходять до ситуацій, коли об’єктом вилучення є майно, на яке особа не набула і не могла набути права власності, наприклад, коли йдеться про незаконно виготовлену зброю, наркотичні засоби тощо. Очевидно, що говорити в таких випадках про конфіскацію цих предметів неправильно. Розглянуто правову природу спеціальної конфіс-кації і запропоновано віднести її до видів додаткових покарань. Проаналізовано положення Директиви ЄС 2024/1206, які стосуються можливості запровадження так званої розширеної і автономної конфіскації, а також конфіскації без попереднього засудження особи.
ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ: ПРЕЦЕДЕНТ ЧИ ЮРИДИЧНИЙ ХАОС?!
Присвячено аналізу юридичної природи, процесуальної ролі та процедурному значен-ню правових позицій Верховного Суду в кримінальному процесі України. Основний акцент зроблено на юридичне і фактичне значення судових прецедентів (у виді ухвалених рішень Суду (постанов та ухвал) касаційної інстанції у конкретному кри-мінальному провадженні) на формування судової правозастосовної практики. Під час дослідження акцентовано на дуалізмі проблематики: обов’язковість правових позицій (Верховного Суду) як елемент прецедентного права, проти їхньої лабільності, що породжує непередбачуваність і юридичний хаос у сучасній практиці кримінального судочинства. Ґрунтуючись на власному практичному досвіді, вибірково аналізуючи певні положення окремих рішень Суду касаційної інстанції, а також, порівнюючи роботи деяких вітчизняних науковців, висловлено тези і про процесуальну антиномію правових позицій для кримі-нального провадження, яка полягає у нерозв’язній суперечності між двома однаково логіч-ними і юридично обґрунтованими вимогами до судової практики, які взаємно виключають одна одну, а саме: судові рішення (у формі правових позицій) як спосіб заповнення наявних прогалин у Кримінальному процесуальному кодексі завдяки судовому тлумаченню конкрет-них положень, або, як спосіб (точніше формалізований варіант) обійти положення Закону та добитися прийняття «потрібного рішення» завдяки належній юридичній аргументації. За результатами дослідження запропоновано власні варіанти мінімізації юридичної невизначеності із правозастосування прецедентів у кримінальному провадженні та опти-мізації одноманітної судової практики сучасного кримінального судочинства, що вимагає від законодавця нормативного врегулювання статусу правових позицій, чіткого їх визначення як джерела права, а також встановити критерії та випадки їх обов’язковості для всіх суб’єктів кримінальної процесуальної діяльності при застосуванні конкретної норми права. З цією метою надано пропозиції уточнити форми юридичної фіксації правових позицій у кримінальному провадженні – Постанови Пленуму Верховного Суду, що, своєю чергою, обумовлює необхідність внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким прямо слід передбачити рекомендаційний характер врахування правових позицій Верховного Суду, а також чітко окреслити суб’єкти застосування – інші суди.