Вісник Львівського університету. Серія філологічна
“Вісник Львівського університету. Серія філологічна” – збірник наукових праць, мета якого – висвітлення оригінальних результатів наукових досліджень у царинах літературознавства, мовознавства, фольклористики. Виходить з 1968 року. Видає філологічний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка Рік заснування: 1968 Проблематика: висвітлення оригінальних результатів наукових досліджень у царинах літературознавства, мовознавства, фольклористики Свідоцтво про державну реєстрацію: Реєстрація суб'єкта у сфері друкованих медіа: рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1877 від 30.05.2024 р. Ідентифікатор медіа R30-04906 Періодичність: 1-2 рази на рік Мова видання: українська, англійська (змішаними мовами) Засновник: Львівський національний університет імені Івана Франка Головний редактор: Василь Івашків, д-р. філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка) Заступник головного редактора: Міранда Леванат-Перічіч, д-р філос., проф. (кафедра хорватських студій, Задарський університет, Хорватія) Відповідальний секретар: Соломія Бук, д-р філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка) Члени редколегії: Малгожата Гембка-Воляк, докт. габіліт., проф. (кафедра польської мови, Інститут мовознавства, Університет Миколая Коперника, Республіка Польща); Оксана Левицька, канд. філол. наук, доц. (Український католицький університет, м. Львів, Україна) Любов Осташ, канд. філол. наук, доц. (ЛНУ ім. Івана Франка); Алла Татаренко, д-р філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); Драгіца Харамія, д-р філос., проф. (кафедра початкової освіти, Університет Марібор, Словенія); Йоганна Хлоста Зіельонка, докт. габіліт., проф. (кафедра польської літератури, Вармінсько-Мазурський університет в Ольштині, Республіка Польща). Адреса редакції: Львівський національний університет імені Івана Франка, Філологічний факультет вул. Університетська, 1, кімн. 231, Львів, Україна, 79000 Тел.: (032) 239-41-88 E-mail: visnyk.philology@lnu.edu.ua
ДИСКУСІЙНІ ПИТАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ФОНОЛОГІЇ В НАУКОВИХ ПРАЦЯХ ПЕТРА КОСТРУБИ ТА ІВАНА КОВАЛИКА
У статті порівняно фонологічні концепції двох львівських учених – Петра Коструби й Івана Ковалика, виявлено спільне й відмінне в підходах обох дослідників до системи приголосних і голосних фонем сучасної української літературної мови. За спільного для обох дослідників вихідного положення про те, що окремими фонемами можуть бути ті звукотипи, які розрізняють значення слів в однакому звуковому оточенні й зазвичай можуть перебувати в трьох основних із фонологічного погляду позиціях у слові: на його початку, у середині і в кінці. П. Коструба пропонує брати до уваги тільки основні форми питомих слів, зважаючи на місце звука в слові, а також функції тих звуків, які є репрезентантами окремих фонем. У дискусії з різними фонологами вчений доводить, що довгі приголосні не є окремими фонемами, бо існують на стику фонем із двома, а не однією фонемою. Довгі приголосні звуки не на стику морфем – це вияви двох коротких фонем, бо виконують таку саму функцію, як дві різні фонеми. І. Ковалик вважає за необхідне брати до уваги всі форми слів, у тому числі й позичених, а не, як це радить робити П. Коструба, тільки початкові форми, і наводить численні форми, де довгі приголосні розрізняють значення лексем. Тому І. Ковалик визнає наявність в українській мові деяких довгих приголосних фонем, наводить приклади фонологічних протиставлень фонеми /и/ та інших голосних і в середині слів, і на їх початку. Звідси і неоднакова кількість фонем ув обох учених, і визнання фонемности деяких довгих приголосних у концепції І. Ковалика та їх відсутність у фонологічних студіях П. Коструби. Окрему увагу в статті звернено на мовні та позамовні чинники як причини відмови низки українських учених від фонемного статусу и. Обидва вчені визнають окремішність фонеми /и/ та погоджуються з можливістю твердої вимови деяких приголосних перед і. Однак повернення до активного вжитку цієї специфічної української ортоепічної норми і досі залишається відкритим.
Copyright (c) 2026 Вісник Львівського університету. Серія філологічна
МОВНИЙ ОБРАЗ ЗЕМЛІ В УКРАЇНСЬКИХ НАРОДНОПІСЕННИХ ТЕКСТАХ
У статті розглянуто засоби вираження мовного образу землі в текстах українських народних пісень, звернуто увагу на його багатоплановість в лінгвістичній просторово-часовій парадигмі. Виділено кілька рівнів мовного образу в контексті української національно-мовної та фольклорної картин світу: 1) міфологічний (земля – «першоелемент Всесвіту», пов’язаний із універсальною вертикаллю світобудови – світовим деревом); 2) сакрально-поетичний (земля – жіноча сутність, «та, що дає життя»; земля – «межа між цим і тим світом», «магічна сила», «оберіг»); 3) власне епічний (земля (край, країна) – своя, рідна («місце проживання батьків, роду») – чужа («далека», «ворожа»); 4) фольклорно-символічний (земля-мати, земля-Україна, Україна-мати). Зауважено, що в наш час, коли триває російська агресія на українській землі, цей мовний образ набуває особливого змісту, асоціюється з Волею, Незалежністю, Перемогою.
НАЗВИ УКРАЇНСЬКИХ ФУТБОЛЬНИХ КОМАНД ІЗ ОПІЛЛЯ В ПЕРШІЙ ПОЛОВИНІ ХХ ст.
У статті проаналізовано назви, які мали в першій половині ХХ ст. українські футбольні команди з історико-етнографічного району Опілля, з’ясовано мотиваційну базу й особливості творення цих найменувань. Встановлено, що назви футбольних команд були складеними номінаціями, у структурі яких поєднано компоненти-абревіатури й онімні компоненти, які здебільшого походили від власних назв, рідше – від апелятивів. Власне онімні складники найменувань опільських дружин копаного м’яча виникли внаслідок онімізації та трансонімізації як основних способів лексико-семантичного словотвору. Мотиваційною базою для називання футбольних команд були лексеми з національно-культурним складником у значенні, що забезпечувало ідентифікацію українських футбольних дружин серед клубів інших націй.
КВАНТИТАТИВНА ЛІНГВІСТИКА В ЕПОХУ ГЕНЕРАТИВНОГО ШІ: ТРАНСДИСЦИПЛІНАРНА ПАРАДИГМА УНІВЕРСИТЕТСЬКОГО КУРСУ
У статті досліджено трансформацію квантитативної лінгвістики як університетської дисципліни в контексті стрімкого розвитку генеративного штучного інтелекту (ШІ) та великих мовних моделей (ВММ). Обґрунтовано, що стохастична природа мови, яка історично лежить в основі статистичних методів аналізу, стала ключовою передумовою для побудови сучасних генеративних моделей. У центрі уваги – питання інтеграції корпусних технологій, алгоритмів машинного навчання та промпт-інжинірингу в освітній процес. Проаналізовано зміну епістемологічного статусу мовних даних, розширення дослідницьких практик та оновлення дидактичних стратегій. Особливу увагу закцентовано на трансдисциплінарності курсу, що перебуває на перетині прикладної лінгвістики, інформатики, статистики й когнітивних наук. Окреслено етичні виклики та ризики, пов’язані з автоматизацією генерації знань і використанням результатів роботи ШІ у навчальному середовищі.
ІДЕОГРАФІЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА ФРАЗЕОЛОГІЇ ПЕРІОДУ COVID-19 (НА УКРАЇНСЬКОМУ І БОЛГАРСЬКОМУ МАТЕРІАЛІ)
Стаття присвячена порівняльній характеристиці оказіональних фразеологічних одиниць, співвідносних із темою коронавірусу COVID-19, в українській та болгарській мовах. Проаналізовано 144 українські та 57 болгарських трансформованих традиційних фразеологізмів та неофразем, серед яких і нові паремії, створені за зразком до існуючих. Здійснено ідеографічну класифікацію, за якою аналізовані фразеологізми об’єднані у фразеотематичну групу «Пандемія COVID-19» із фразеотематичними полями «Захворювання COVID-19» та «Людська життєдіяльність під час пандемії COVID-19», у яких виокремлено одинадцять і шість фразеосемантичних груп відповідно, об’єднаних на основі інтегральних або диференційних ознак у фразеосемантичні поля та мікрополя. Виявлено, що деякі фразеосемантичні поля та мікрополя творять фраземи лише однієї з аналізованих мов, переважно української. Унаочнено широку палітру фразеологічних найменувань та характеристик понять, явищ, ситуацій тощо, прямо чи опосередковано пов’язаних із захворюванням COVID-19 в українській та болгарській мовах. З’ясовано, що проаналізований фразеологічний матеріал української та болгарської мов має ситуативний характер; він здебільшого не набув статусу неологізмів та не увійшов у широкий вжиток, однак характеризує певний історичний період життя країн та світу засобами фразеології, своєрідну фразеологічну картину світу. Їх виявлення та опис важливі для розуміння лінгвальних процесів у синхронії у взаємозв’язку з екстралінгвальними чинниками.
LEVANT: ВІД ГЕОКУЛЬТУРНОГО ПРОСТОРУ ДО МУЛЬТИМОДАЛЬНОЇ РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ В INSTAGRAM
Стаття присвячена вивченню трансформації поняття Levant від геокультурного простору до мультимодальної репрезентації у соціальній мережі Instagram. На першому етапі дослідження було проаналізовано етимологію та історико-семантичні витоки терміна Levant, простежено зміну його конотацій – від колоніально забарвленого позначення «східного Середземномор’я» до нейтральної наукової категорії, що описує культурно-лінгвістичний ареал Bilād al-Shām. Метою cтатті є дослідити способи мультимодальної репрезентації поняття Levant у соціальній мережі Instagram та виявити компоненти значення цього поняття в цифровому середовищі.Методологія ґрунтується на поєднанні історико-семантичного та соціосеміотичного підходів (Kress & van Leeuwen, 2001; 2006; Iedema, 2003) із застосуванням описового й контент-аналітичного методів. Аналіз здійснено на матеріалі публікацій, позначених хештегом #Levant, у яких взаємодіють текстові, візуальні й звукові коди як складники мультимодального цифрового простору. Результати дослідження показують, що в соціальній мережі Instagram поняття Levant набуває рис культурного символу, який поєднує історичну пам’ять, регіональну ідентичність та сучасні візуальні практики. Висновки свідчать, що в цифровій культурі відбувається ресеміотизація Леванту – його перехід із площини географічного терміна у сферу мультимодального культурного коду, який відтворює соціосеміотичні механізми конструювання регіональної ідентичности.
КОНЦЕПТ ВЛАДА У СВІТЛІ АСОЦІАЦІЙ З ЛЮДЬМИ (НА МАТЕРІАЛІ АНКЕТУВАННЯ ПОЛЬСЬКИХ СТУДЕНТІВ)
У статті досліджено отримані шляхом анкетування студентів польських університетів асоціації зі словом władza, що є назвами людей (1348 од.). Найширше в анкетах представлені уявлення про владу в політичному аспекті, наприклад, асоціації з президентом (237), політиками (114), прем’єр-міністром (79) – усього 660 одиниць (48,96%). На другому місці – суспільний аспект влади, у межах якого студенти найчастіше наводили асоціації з директорами (38), батьками (30) та шефом (25) – загалом 336 одиниць (24,93%). Історичний аспект влади розкривають 314 асоціацій (23,29%), із яких найчастішими є згадки про короля (185) й королеву (25). Релігійний аспект формують 18 назв релігійних посад (1,34%), мілітарний – 10 асоціацій із військовими посадами та званнями (0,74%). Фізичний аспект влади простежуємо в шести асоціаціях із чоловіками (0,45%). Чотири приклади залічуємо до психічного аспекту (0,29%), серед яких дві асоціації влади з персонажами серіалів.
Пропонована проблема не нова у науці. До неї зверталися вчені від сивої давнини до сьогодення: філософи, філологи, музикознавці. І кожен по-своєму підходив до цього питання, шукав точки дотику між цими поняттями. Чи кожне слово співзвучне з музикальним ладом? Що об’єднує і що роз’єднує побут і мистецтво? Осмислити окреслені завдання спробуємо в цій публікації. Музика в різні часи й різним чином взаємодіяла зі словом, і характер такого взаємозв’язку визначав різні історичні стилі. Важко уявити собі «чисту музику», яка не зверталася б у той чи інший спосіб до засобів інших видів мистецтва. В епоху бароко взаємодію музики і слова сприймали через емоційність слова і символіку звуків. У період класицизму та романтизму поетичні образи переносили в музичний текст. Сьогодні слово і музика стали засобом музичної виразності.
СЛОВНИКИ ТРАНСПОРТНИХ ТЕРМІНІВ В УКРАЇНСЬКОМУ МОВОЗНАВСТВІ
У сучасному суспільстві людина не обходиться без транспортних засобів, які досліджували не лише фахівці, а й філологи. Вони описували їх становлення й розвиток, структуру, словотворення, тематичну класифікацію, історичні етапи формування. Однак термінографія транспортної мегасистеми донедавна ще не була в активному полі зору наукових зацікавлень. У цій статті здійснено спробу розглянути сучасні словники транспортних засобів, що з’явилися в українській мові впродовж ХХ‒ХХІ століть, охарактеризувати їх щодо конкретного виду транспорту, особливостей подання матеріалу, кількості мов. З’ясовано, що особливо в останні десятиліття спостерігаємо інтенсивний розвиток української транспортної лексики й термінології, що відбито в численних наукових публікаціях і транспортних словниках. Серед них виділяємо одномовні, зазвичай тлумачного характеру, двомовні й багатомовні (перекладні або комбінованого типу). Численні з них мають суто навчальну мету й охоплюють один вид транспорту, інші – наукову й охоплюють усі види транспорту. Робота над укладанням таких термінографічних праць активно триває й щоразу вдосконалюється.
ФОРМУВАННЯ РИТОРИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ВИПУСКНИКА – ПРІОРИТЕТНЕ ЗАВДАННЯ СУЧАСНОГО ЗВО
Стаття присвячена актуальній проблемі необхідності набуття риторичних компетентностей здобувачами вищої освіти усіх спеціальностей. Доводиться, що риторика – класична наука, затребувана в наші дні як інструмент управління та впорядкування життя суспільства, формування особистості через слово. Обґрунтовується ідея, що риторика як навчальна дисципліна, яка зараз належить до переліку вибіркових, має стати обов’язковою для вивчення. Пропонується як один із прикладів для наслідування вивчення риторики у сучасних вищих військових закладах України. Тут навчання основ риторики, питань ораторського мистецтва, випливають із тих завдань, які мають виконувати офіцери у військах. Риторика формує й розвиває в людині систему духовно-моральних цінностей, культуру мислення, культуру мовлення, культуру поведінки та спілкування, а тому знаходить усе більше поширення у світі. Отже, риторика має бути першорядною з гуманітарних дисциплін для вивчення в кожному закладі вищої освіти України.
КОГЕРЕНТНІСТЬ ФІЛОЛОГІЧНОГО ТА МЕРЕЖЕВОГО ПРОСТОРІВ В УМОВАХ ВПЛИВУ ІНСТРУМЕНТІВ ШІ
Автор статті поставив собі за мету поглянути на вплив процесів цифровізації на гуманітаристику, на мистецтво, на науку про Слово та, зокрема, на мову, літературу, літературознавство, лінгвістику, явища літературного процесу, особливості процесу сучасної наукової комунікації. В основі тексту – спостереження над науковим дискурсом, філологічними явищами, які зазнають технологічного впливу в умовах розгортання інформаційного суспільства з його динамікою та мережевою логікою. Два аспекти поняття «цифрова українська філологія»: оцифрування т. зв. «аналогового» контенту, створення е-бібліотек формують, на думку автора, технологічну компетентність як ознаку цифрової культури сучасних українських філологів та активне поширення в інформаційному просторі здобутків сучасної наукової думки про Слово. Обидва аспекти взаємопов’язані і взаємодоповнюють один одного. У статті є розгляд версії, яка постала внаслідок комунікації з інструментом ШІ, де інтелектуальний помічник вказав на цілий перелік різних функціональних впливів цифрових інструментів на літературознавчі, лінгвістичні явища, структуру можливостей і алгоритми доступу. Окремо – погляд на вектор устремлінь інтелектуального спостереження, який став своєрідним вказівником на майбутнє крізь призму віртуально створеної проєкції з зазначенням особливостей домінування технологій над контентом і розгляд питання когерентності педагогічного філологічного дискурсу та інструментарію ШІ, які мають велику цікаву практику, технологічні та соціокультурні виклики. Такі підходи дають змогу системно забезпечувати стійкі засоби охорони національного інформаційного простору від маніпулятивних конструкцій. У висновку автор дійшов до думки про поступову адаптацію наукової спільноти до нових реалій, про активне функціонування нового мережевого способу наукової комунікації, швидкість, якість і глибина якого вказує на новий етап розвитку наукових гуманітарних досліджень, новий тип когерентності філологічного й мережевого просторів у поєднанні з ШІ.
ЛІТЕРАТУРОЗНАВЧА ПРОБЛЕМАТИКА МЕДІЄВІСТИЧНИХ ДОСЛІДНИЦЬКИХ СТАТЕЙ ІВАНА ФРАНКА В ЗАПИСКАХ НТШ
Розвідку присвячено розгляду проблемних літературознавчо-медієвістичних статей Івана Франка, друкованих на сторінках «Записок НТШ», в контексті концепції «довгого українського Середньовіччя». Специфікою цієї групи наукових публікацій у «Записках НТШ» є те, що об’єктом аналізу в окресленому корпусі статей щоразу виявлявся новий чи принаймні маловідомий літературний матеріал, відкривачем якого найчастіше був сам І. Франко. Відтак у пропонованій тут студії зроблено спробу окреслити і систематизувати наукову проблематику Франкових медієвістичних досліджень, які не були апробаціями майбутніх монографічних проєктів ученого, локальними причинковими публікаціями чи рецензіями. Детальний розгляд ідей і висновків таких статей І. Франка, як Забутий український віршописець XVII віку, Хмельнищина 1648–1649 років у сучасних віршах; Слово о Лазаревѣ воскресеніи. Староруська поема на апокріфічні теми; Апокріфічне євангелиє псевдо-Матвія і його сліди в українсько-руськім письменстві; Пісня про Правду і Неправду. Історично-літературна розвідка; Слово про збуренє пекла. Українська пасійна драма; Духовна й церковна поезія на Сході й на Заході. Вступ до студій над «Богогласником», дозволив простежити їхню трансформацію в контексті подальшого розвитку української літературознавчої медієвістики.
САМОВБІЙСТВА НАЧЕ ГРАД! (З ТЕКИ САМОУБИЙЦЯ ПЕТРА КАРМАНСЬКОГО)
Проаналізовано вплив ліричної драми «Зів’яле листя» І. Франка на концепцію й художню організацію збірки «З теки самоубийця» П. Карманського. Звернено увагу на перегуки реальної й фіктивної передмов до обох видань, на жанрово-композиційні паралелі, способи літературної містифікації, спільні мотиви й ремінісценції в окремих творах, на амплітуду любовних пристрастей і переживань ліричних героїв. З’ясовано інші джерела, що зумовили песимістичний настрій молодого автора, зокрема захоплення романами Й. В. Ґете та Уґо Фосколо. Проаналізовано зміст і форму ліро-епічного щоденника вигаданого самовбивці, простежено кардіограму його почувань у порівнянні з протагоністом «Зів’ялого листя». Підсумовано, що, незважаючи на запевнення П. Карманського, що він намагався створити виключно вертерівський тип свого героя, сліди перечитання книжки інтимної лірики І. Франка прозоро вказують на її безпосереднє наслідування.
100-ЛІТНІЙ ЮВІЛЕЙ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА У СПОГАДАХ ЄВГЕНА ЧИКАЛЕНКА, МИКОЛИ КОВАЛЕВСЬКОГО ТА ЄВГЕНА МАЛАНЮКА
100-літній ювілей Т. Шевченка, відзначений громадськістю 25 лютого (за старим стилем) 1914 р. в Києві, мав важливе історичне значення в подальшій боротьбі українського народу за свою державність. Святкування ювілею заборонив російський окупаційний режим. Однак українці та представники інших національностей (зокрема, грузини, вірмени та поляки), серед яких переважала студентська молодь, у вуличних демонстраціях непокори зуміли протистояти відкритим проявам російського імперського шовінізму. Свої спогади про ці події залишили багато їхніх учасників і свідків, зосібна Є. Чикаленко, М. Ковалевський та Є. Маланюк; вони належать до різних поколінь борців за національний суверенітет українців, чим і зумовлене сучасний інтерес до їхніх свідчень. Разом їхні спогади взаємно уточнюють і доповнюють фактологічну інформацію, наявну в них, дозволяючи реципієнтам панорамніше охопити не тільки події політичних протистоянь 1914 р., але й збагнути силу життєвого та творчого авторитету Т. Шевченка, якою він впливав на українців та їхніх прихильників.
ПРОБЛЕМА ТРАГІЧНОГО ГУМАНІЗМУ В ПОВІСТІ ОГНЕННЕ КОЛО ІВАНА БАГРЯНОГО
У статті проаналізовано повість Огненне коло показано, як письменник відтворив події дивізії «Галичина» під Бродами у цьому творі. Іван Багряний через сприйняття головного героя Петра Сміяна показав складний процес самоусвідомлення українців, їхні прагнення визволити рідну землю від окупантів і здобути Самостійну Соборну Україну. Але вони не змогли досягти, своєї мети, бо були розгромлені совєтськими та німецькими військами. Трагічний гуманізм українців виявився в тому, що вони наївно довірилися тим, кому мрія про українську незалежність стояла поперек горла, і вони аж ніяк не могли сприяти її втіленню в життя. Це був один шанс із мільйона, наївна надія на диво, що червона та коричнева імперії знищать одна одну, і на їхніх уламках українці побудують свою державу. Але дива не сталося – мужні й відважні вояки дивізії «Галичина» стали жертвою підлої змови ворогів. Та незважаючи на трагічний фінал твору, автор наповнив його оптимізмом, вірою в те, що жертовний подвиг січових стрільців дивізії «Галичини» залишиться в пам’яті українців яскравим свідченням боротьби проти московського окупанта за свою державу.
ФІЛОЛОГІЧНА УКРАЇНІСТИКА В СИСТЕМІ СЛАВІСТИЧНИХ СТУДІЙ УНІВЕРСИТЕТІВ АВСТРО-УГОРЩИНИ
Стаття присвячена визначенню місця україністики як галузі славістичних студій в університетах Російської імперії та Австро-Угорщини, зважаючи на ряд особливостей, пов’язаних зі специфікою національної політики цих імперій. У Російській імперії проводили політику повного знищення національної ідентичности українців, наслідком якої була маргіналізація, а то й певна заборона досліджень у галузі україністики. Натомість у Австро-Угорській імперії умови щодо вивчення україністичних дисциплін були ліберальнішими, зокрема у Львівському, а пізніше й Чернівецькому університетах. Їхні учені розробляли важливі питання історії, мови, літератури, фольклору, етнографії українського народу. Заснування у Львові громадських культурно-освітніх інституцій: Товариства «Просвіта» (1868) та Товариства ім. Т. Шевченка (1873) стали важливим етапом розвитку гуманітарної україністики як повноцінної галузі славістичних студій. Застосовані методи дослідження: історіографічний, текстологічний, порівняльний, біографічний, метод узагальнення.
ЕСТЕТИЧНА СВІДОМІСТЬ ІВАНА ФРАНКА В СИСТЕМІ ПОРІВНЯЛЬНИХ КООРДИНАТ: ФРАНКОЗНАВЧІ СТУДІЇ ВАЛЕРІЯ КОРНІЙЧУКА
У статті зосереджена увага на франкознавчих дослідженнях Валерія Корнійчука – монографіях «Мов оргáни в величному храмі…»: Контексти й інтертексти Івана Франка (порівняльні студії) (2007) та Давнє і нове (2024), які творять своєрідну дилогію, окрему сторінку у франкознавчому життєписі дослідника. На відміну від попереднього етапу франкознавчих студій В. Корнійчука, вивершеного студією про ліричний універсум І. Франка із провідним генологічним підходом, тут акумульовано інший методологічний підхід до осмислення життєтворчого феномену письменника, який відкриває в галузі нові дослідницькі орієнтири, – компаративний із застосуванням теорії інтертекстуальности, доповнений генераційним, генетичним, контекстуальним, екзистенційним, культурно-історичним за допомогою антиномійного концепту «свій» – «чужий». Так автор розкриває специфіку естетичної свідомости І. Франка як свідомости діалогічної, інтелектуально наснаженої, світової, модерністської, якої потребувала епоха кінця ХІХ – початку ХХ століття. Спостережено контрастність мислення І. Франка як митця fin de siècle, ліричну природу його творчого обдарування, а також усвідомлене ставлення митця-універсала до власної інтеркультурної місії, яка була підпорядкована імперативу розбудови України.
ДІМ ЯК ПРОСТІР ПАМ’ЯТИ: ПРОБЛЕМА НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТИ В РОМАНІ ВІКТОРІЇ АМЕЛІНОЇ ДІМ ДЛЯ ДОМА
Стаття присвячена одній із ключових тем сучасної української літератури – проблемі національної ідентичности. Закцентовано на тому, що Дім є одним із символічних образів, який репрезентує модель сприйняття й інтерпретації минулого. Звертаючись до праць П’єра Нора, Дім можна інтерпретувати як місце пам’яти, як одиницю, що символізує голос предків, злиття минулого й майбутнього. Проаналізовано роман Вікторії Амеліної Дім для Дома, у якому Дім постає як просторова метафора сімейної пам’яти, як місце меморіального досвіду поколінь (як індивідуального, так і колективного). Інтерпретуючи Дім як філософсько-онтологічну константу, авторка розглядає проблему внутрішньої безпритульности та екзистенційного сирітства, зосереджується на проблемі невґрунтованости, «дезорієнтації на місцевости» та травмі тоталітарного минулого. Роман Дім для Дома став ще однією спробою через літературу проговорити те, що робить дорогу українців (до)Дому надто непевною та довгою. Особливий тип оповіді, крихка робота з картографуванням травматичного досвіду радянського минулого, наративізація спогадів про складну форму амнезії, невимовні слова й голосне мовчання – усе це дає можливість прописати цей непростий текст про непросту історію на меморіальній мапі сучасної української літератури.
ЧЕСЬКА ІНТЕРНЕТ-ПОЕЗІЯ В НАУКОВОМУ АНАЛІЗІ КАРЕЛА ПІОРЕЦЬКОГО
У статті здійснено аналіз наукових праць сучасного чеського літературознавця Карела Піорецького, присвячених динаміці розвитку чеської поезії після 1989 року, зокрема феномену інтернет-поезії та впливу цифрових технологій на літературний процес. Метою дослідження є виявлення основних тенденцій, характерних для сучасної чеської лірики, а також з’ясування специфіки підходів К. Піорецького до оцінювання новітніх поетичних явищ. Методологічну основу становлять принципи компаративного, історико-літературного та культурологічного аналізу. У роботі простежено еволюцію літературного процесу від посттоталітарного етапу до доби цифрової культури, окреслено зміни у сприйнятті ролі автора й читача, зумовлені появою мережевих платформ та поезії соціальних мереж. Особливу увагу приділено дослідженню впливу штучного інтелекту на процес творення й критичну рефлексію поетичних текстів. Зроблено висновок, що К. Піорецький розглядає сучасну чеську поезію як багаторівневий феномен, у якому традиційна естетика поєднується з новими формами медіації та комунікації, зберігаючи водночас зв’язок із національною літературною традицією.
НА ГУЦУЛСКІЙ ДАРАБІ ПЕРВОВІЧНИЙ ХАРОН: амплітуда поетичного голосу Василя Зеленчука (за збіркою Ґруні та й ґражди, Брустури: Дискурсус, 2022)
У статті проаналізовано поетичні пошуки знаного громадського та культурного діяча з с. Криворівня на Гуцульщини, українського філолога, педагога, наукового працівника Музею Івана Франка Василя Зеленчука, який у час повномасштабного вторгнення росіян в Україну 2022 р. приєднався до лав територіальної оборони, а останні близько двох років виконує місію капеляна-священника при українському війську. У віршах В. Зеленчука превалюють головно тужливі, медитаційні (філософсько-дидактичні), спогадові, замовляльні, побажальні й іронічні інтонації. Як поет, він демонструє вишукану вправність у використанні розмаїтих поетичних оздоб: тропіки, фонічних і синтаксичних засобів, експериментує зі строфікою. В. Зеленчук має свій неповторний колообіг мотивів і виразний досвідний спосіб творення віршів. Його поезія уже має численних своїх шанувальників і, зрозуміло, у строкатому багатоголоссі сучасного українського письменства виділяється своїми виразними й неповторними обертонами. На думку автора статті, поезія В. Зеленчука є непростим, але дуже важливим з’явищем ув українській літературі сучасности.
НАРОДНІ МОЛИТВИ, ЗАМОВЛЯННЯ ТА ЗАКЛИНАННЯ ВІД ВІТРУ: ФОЛЬКЛОРНО-ЕТНОГРАФІЧНІ МАТЕРІАЛИ ІЗ ЗАХІДНОГО ПОЛІССЯ
У різних населених пунктах Західного Полісся впровж тривалого часу під час експедиційних виїздів і записів фольклору неодноразово доводилося чути від респондентів один цікавий сюжет міфологічної легенди про Вітер, Сонце і Мороз, який, як згодом з’ясувалося, відомий у варіантах в інших історико-етнографічних районах України. У ньому йдеться про три персоніфіковані природні стихії, які, зустрівшись, почали між собою сперечатися, хто з них найсильніший. Не дійшовши згоди, вони побачили на полі чоловіка й вирішили запитати про це в нього. Чоловік думав-думав і відповів їм: «Губатий», тобто Вітер. Як почуло про це Сонце, розсердилося і захотіло його спалити. Але Вітер повіяв холодним подувом, і чоловік витримав це випробування. Тоді Мороз вирішив його заморозити, але знову Вітер наслав теплі повітряні потоки, і чоловікові ніхто не зміг зашкодити. От і виходить, що найсильнішою серед цих трьох стихій є саме Вітер...
RECONFIGURING LINGUISTIC INQUIRY IN THE AGE OF GENERATIVE AI
Review of the Course “Large Language Models for Linguists” by Dr. Natalia Cheilytko, Friedrich Schiller University Jena, supported by German Academic Exchange Service DAAD.
КНИГА ПРО УКРАЇНСЬКУ ДІЯЛЕКТНУ ФРАЗЕОЛОГІЮ
(Рецензія на збірник Nárečová frazeológia v kontexte lingvistických výskumov / Ed. M. Čižmárová. Prešov: Prešovská univerzita v Prešove, 2025, 178 s.)
(Рецензія на книгу Василя Будного «Літературознавчий семінарій: навчальний по¬сіб¬ник», Львів: ПАІС, 2025, 276 с.)
29 січня 2026 року відійшов у засвіти відомий український вчений, літературоз-навець і фольклорист, дійсний член НТШ, колишній голова Комісії фольклорис-тики, лауреат літературної премії імені Олени Пчілки, багаторічний викладач кафедри української фольклористики імені академіка Філярета Колесси ЛНУ імені Івана Франка, доцент Михайло Гнатович Чорнопиский...
ЮВІЛЕЙНИЙ НАУКОВИЙ ФОРУМ У ЛЬВІВСЬКОМУ УНІВЕРСИТЕТІ
Наукова конференція «Десяті Колессівські читання (приурочені до 150-ліття з часу виходу збірника “Історичні пісні українського народу” Михайла Драгоманова)» (30–31 жовтня 2025 р., кафедра української фольклористики імені академіка Філарета Колесси Львівського національного університету імені Івана Франка)